Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

05.02.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] в його користь кошти в розмірі 295 000 (двісті дев`яносто п`ять тисяч доларів) США, що станом на 13.07.2021 р. згідно курсу НБУ становить (27,94 грн. х 295 000,00 доларів США = 8 242 300,00 грн.) 8 242 300,00 грн. (вісім мільйонів двісті сорок дві тисячі триста гривень і 00 копійок.) та понесені судові витрати, поновивши строк звернення до суду з даним позовом. У обґрунтування позову позивач вказує, що 18 грудня 2013 року він позичив відповідачці [PERSON] кошти в розмірі 70 тис доларів США, що стверджується власноручно написаною розпискою. Згідно такої розписки [PERSON] зобов`язується повернути кошти до 18 лютого 2014 року. Разом з тим, за такою розпискою передано у заставу нежитлове приміщення, позначене у технічному паспорті №№1-2-«2-5», 3А, загальною площею 85,5 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . 18 січня 2014 року він повторно позичив [PERSON] кошти в сумі 225 тис. доларів США, що стверджується розпискою, згідно якої такі мали бути повернуті до 01.03.2014 року. [PERSON] , позичаючи кошти в розмірі 225 тис.дол. США мотивувала таке тим, що дані кошти вона бере на розвиток підприємства ТзОВ «Маслоленд». Такі кошти були позичені в присутності двох свідків. З приводу повернення коштів він мав неодноразові розмови з відповідачкою, однак остання не реагує і не повертає коштів, що змушує його звернутись за захистом своїх прав до суду, так як не виконуються умови договорів, відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання. Станом на сьогоднішній день коштів йому не повернуто. 02.09.2021 від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позов. Проти задоволення позовних вимог заперечує в повній мірі. Зокрема, вказує, що новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову (постанова Верховного суду від 23 травня 2018 року 663/2070/15-ц). Позивач замовчує факт звернення ним в червні 2014 року до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з вимогою про стягнення коштів з [PERSON] за розписками від 18.01.2014 р. та 18.12.2013 р (справа № 442/4014/14-ц). 18 лютого 2015 року Позивач подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Тобто фактично звертаючись до суду позивач перервав перебіг строку позовної давності і він почав заново рахуватися з наступного дня з моменту пред`явлення позовної заяви. Крім того даний факт фактично вказує на введення суду в оману відносно поважності причин пропуску строку позовної давності, оскільки сторона вже зверталася до суду з заявою про стягнення коштів, яку пізніше залишила без розгляду. Верховний Суд України в постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-17цс 17 вказав, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. Тому зазначає, що позивач по суті знав про своє право стягнути заборгованість саме з [PERSON] , ще в 2014 році, що зокрема підтверджує той факт, що він скористався даним правом, але пізніше залишив позовною заяву без розгляду та крім того в самих розписках вказано, що кошти беруться саме [PERSON] , а не ТзОВ «Маслоленд». Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що первинно позивач звернувся із позовом до суду до ТзОВ «Маслоленд» і дані позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідачем у справі за договорами позики являється ТзОВ «Маслоленд». Дана позиція позивача обґрунтовувалась тим, що відповідачка у справі у розписках зазначала, що кошти беруться ТзОВ «Маслоленд». В ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ТзОВ «Маслоленд» рішеннями судів було встановлено, що кошти на рахунок ТзОВ «Маслоленд» [PERSON] не зарахувала, а отже позика була взята особисто фізичною особою [PERSON] , а не ТзОВ «Маслоленд», де директором та засновником в одній особі була відповідачка у справі [PERSON] . Дана позиція, а саме, що кошти брались особисто [PERSON] , а не ТзОВ «Маслоленд» підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 р., постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 р. та постановою Верховного суду від 16 червня 2021 р. у цивільній справі № 442/5960/15. Зважаючи на вказані матеріали цивільної справи строк звернення до суду із даним позовом пропущено з поважних причин і такий строк підлягає поновленню. Відповідачка та її представник [PERSON] позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов. Просили застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно розписки від 18.12.2013, долученої до матеріалів справи, вбачається, що 18.12.2013 [PERSON] взяла позику у [PERSON] 70\~000 доларів США з місячним відсотком у розмірі 2%, яку зобов`язалась повернути до 18.02.2014 року. У заставу дала нежитлове приміщення загальною площею 85,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно розписки від 18.01.2014, [PERSON] , засновник та директор ТзОВ «Маслоленд» отримала 225 тисяч доларів США від [PERSON] під заставу універсального торгового центру «Матадор», м.Дрогобич, вул. Самбірська, 120. Дані грошові кошти зобов`язалась повернути в повному обсязі до 01.03.2014. В заставу надала земельну ділянку площею 2,1032 га та нежитлові будівлі. Відповідно до ч.1\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1\~ст.1049 ЦК України). Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловлених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 р. у справі № 6-2789цс16, від 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17. Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У даній справі відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним), або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14). У своїх запереченнях позивач вказує, що первинно звернувся із позовом до суду до ТзОВ «Маслоленд» і дані позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідачем у справі за договорами позики являється ТзОВ «Маслоленд». Дана позиція позивача обґрунтовувалась тим, що відповідачка у справі у розписках зазначала, що кошти беруться ТзОВ «Маслоленд». В ході розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до ТзОВ «Маслоленд» рішеннями судів було встановлено, що кошти на рахунок ТзОВ «Маслоленд» [PERSON] не зарахувала, а отже позика була взята особисто фізичною особою [PERSON] , а не ТзОВ «Маслоленд», де директором та засновником в одній особі була відповідачка у справі [PERSON] . Дана позиція, а саме, що кошти брались особисто [PERSON] , а не ТзОВ «Маслоленд» підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 р., постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 р. та постановою Верховного суду від 16 червня 2021 р. у цивільній справі № 442/5960/15, а тому пропущений строк позовної давності підлягає поновленню. Однак, суд не бере ці доводи до уваги, оскільки судом встановлено, що [PERSON] 10.06.2014 звертався до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом про стягнення коштів з [PERSON] за розписками від 18.01.2014 р. та 18.12.2013 р (справа № 442/4014/14-ц). 18 лютого 2015 року позивач подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності, проте з урахуванням конкретних обставин справи може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/1467/19. Враховуючи зазначене, не можуть бути також підставою для задоволення позову й аргументи позивача про переривання строку позовної давності у зв`язку із зверненням до [PERSON] як директора ТзОВ «Маслоленд» із позовом про стягнення заборгованості, оскільки [PERSON] знав про порушення свого права ще у 2014 році, звертався до суду з позовом до [PERSON] , однак залишив цей позов без розгляду, і на свій розсуд, не отримавши рішення суду про задоволення позову чи відмову у ньому, звернувся до суду з повторним позовом до [PERSON] як директора ТзОВ «Маслоленд». Вказане не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду із цим позовом у розумінні положень частини п`ятої статті 267 ЦК України. Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що у позові слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності для звернення до суду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, так як у позові відмовлено, судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed