Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

22.11.2018 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводіна Наталя Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування запису про державну реєстрацію права власності. В позовній заяві позивач просить суд: поновити йому строк на оскарження рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 5914134 від 16 вересня 2013 року і рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 6449584 від 05 жовтня 2013 року, як такий, що пропущений з поважних підстав; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М,. серія та номер 1138, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 2740522 від 05 жовтня 2013 року, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М. на квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 5914134 від 16 вересня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрів прав власності на нерухоме майно зі скасуванням Розділу, державного реєстратора Корж Олени Сергіївни Миколаївського міського управління юстиції, запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування зазначає що [INFO] померла його дружина [PERSON] . За життя, їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 червня 1993 року, виданого згідно розпорядження служби приватизації державного житлового фонду Виконкому ММР народних депутатів. Вказане свідоцтво було зареєстроване у Миколаївському БТІ 24.06.1993 року за №16807. Квартира [ADDRESS] за життя нею ніколи і нікому не відчужувалася, жодних договорів щодо розпорядження квартирою вона не укладала. На момент смерті [PERSON] разом з нею проживав позивач, який у шестимісячний строк звернувся із заявою про прийняття спадщини. Але, у позивача виникли перешкоди в оформленні спадщини, оскільки в реєстрі прав власності за адресою знаходження квартири містяться інші відомості про власника майна, а саме [PERSON] . При цьому, Рішенням Центрального районного суду від 27 грудня 2016 року, що набрало законної сили і ухвалене на підставі вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.03.2016 року, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, Центральний районний суд в своєму рішенні від 27 грудня 2016 року, ухвалив витребувати спірну квартиру у останнього добросовісного набувача - [PERSON] , та зобов`язав Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасувати запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . При цьому, позивач зазначає, що повернути право власності на майно [PERSON] можливо лише за умови скасування Розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно зі скасуванням всіх записів, вчинених на неналежних набувачів за неправомірними угодами відчуження спірної квартири. Перший договір купівлі-продажу на підробленому бланку ТБ "Фенікс" (договір купівлі - продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , № 127 від 10 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] ) визнаний судом недійсним, але його державна реєстрація від 14 вересня 2013 року на [PERSON] не скасована. Державний реєстратор без вимоги про це в рішенні суду здійснити скасування державної реєстрації із закриттям розділу самостійно не може. Позивач вернувся із заявою про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спірну квартиру) за [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області і одержав відповідь 27 вересня 2018 року. Реєстратор пояснив, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: з відомостями з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, після скасування права власності за [PERSON] , реєстр повернувся до попереднього власника. Оскільки позивач 27.09.2018 року одержав відмову в скасуванні запису щодо прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрів прав власності на нерухоме майно зі скасуванням Розділу, запис 6449584 від 05 жовтня 2013 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , то він вимушений звертатися за захистом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2018 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 23.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом. 05.06.2019 року представником відповідача Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надано відзив, в якому зазначено, що Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області є неналежним відповідачем по справі з огляду на наступне. Зазначає, що Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області діє на підставі Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011р. № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 р. за № 759/19497 (далі - Положення). Положення та законодавство України не містить норми, яка б вказувала, що Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області будь-яким чином може сприяти скасуванню свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 05.10.2013 та № [NUMBER] від 16.09.2013. Також у відзиві зазначено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV на даний момент суб`єктами реєстрації є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації та акредитовані суб`єкти. В місті Миколаєві функцію реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень виконує, зокрема, Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, 27 грудня 2017 року були передані реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна по місту Миколаєву (копія акту приймання-передачі реєстраційних справ додається). Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області ніколи не виконувало і не виконує реєстраційних дій, оскільки його завданнями є методична допомога та організація діяльності установ та контроль за ними. Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області не є правонаступником Миколаївського міського управління юстиції, так як відповідно до пункту 3 та 4.62 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 р. за № 759/19497 Головне теріторіальне управління юстиції у Миколаївській області тільки реалізує державну політику у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та здійснює відповідно до законодавства контроль за діяльнистю у сферах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У зв`язку з вищевказаним, вважає залучення Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у якості відповідача безпідставним, в даному випадку належним відповідачем є Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. 17 вересня 2019 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає. Зазначає, що Рішенням Центрального районного суду від 27 грудня 2016 року, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , №127 від 10 жовтня 2000 року укладенийна товарній біржі "Фенікс" між [PERSON] та [PERSON] . Витребувано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] передавши її у володіння [PERSON] . Зобов`язано Центр надання адміністративних послуг Миколаївськї міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Вважає, що позивачем вибрано неправильний спосіб захисту, оскільки не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчудження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Суд, у справі 490/6126/16-ц, задовольнивши позовні вимоги, вже захистив порушені права позивача. На думку відповідача, перешкоди, які виникли у [PERSON] у зв`язку з оформленням спадщини, після смерті дружини [PERSON] зумовлені зволіканням з боку позивача, як опікуна [PERSON] , з оформленням права власності на квартиру та обранням невірного способу захисту або не зверненням позивача до реєстраційної служби, або незаконною відмовою реєстраціної служби з реєстрації права власності на квартиру [PERSON] на підставі рішення суду. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. №406 від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. 12.02.2021 року матеріали справи передано судді. Ухвалою від 15.02.2021 року суддею Саламатіним О.В. прийнято до свого провадження цивільну справу №490/9871/18, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження. Почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 24 березня 2021 року представником позивача подано до суду позовну заяву (уточнену редакцію). Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24.06.2021 року замінено первісного відповідача у справі №490/9871/18 Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області на належного - Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, залучено до у часті у справі №490/9871/18 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Центр надання адміністративних послуг Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та [PERSON] . Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.02.2022 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання повторно не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про наявність поважних причин, які перешкоджають участі в судовому засіданні не повідомили. На підставі статтей 223 та 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд дійшов наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.06.1993 року виданого згідно розпорядження служби приватизації державного житлового фонду Виконкому ММР народних депутатів, громадянці [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 червня 1993 року. Вказане свідоцтво було зареєстроване у Миколаївському БТІ 24.06.1993 року за №16807. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб від 03 грудня 2010 року серія [NUMBER] громаядяни [PERSON] та [PERSON] 03.10.2010 року зареєстрували шлюб. Прізвище [PERSON] не змінювала. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2016 року, [PERSON] визнано винуватим у тому, що він на початку вересня 2013 року маючи умисел на незаконне заволодіння правом власності на квартиру [ADDRESS] , придбав підроблений бланк УТБ «Фенікс», із підробленим підписом [PERSON] , із підробленими відбитками кліше факсиміле підписів директора УТБ «Фенікс» Лнвіна Ф.М. та начальника ММБТІ [PERSON] , а також із нанесеним відбитком підробленої печаті УТБ «Фенікс», після чого до вказаного бланку вніс інформацію про те, що [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , та в графі «покупець» [PERSON] виконав свій підпис, усвідомлюючи, що зазначений договір є недійсним і що вищевказану квартиру він ніколи не купував, тим самим здійснив підробку договору №127 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.10.2000р. на Універсальній товарній біржі «Фенікс» між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 14 вересня 2013 близько 11год. 28хв. знаходячись у приміщенні Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, маючи умисел використати завідомо підроблений документ, надав державному реєстратору підроблений ним договір №127 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.10.2000р. на Універсальній товарній біржі «Фенікс», про те що [PERSON] продала, а [PERSON] придбав квартиру за адресою: квартира [ADDRESS] , який було підроблено ним раніше. [PERSON] в той же день 14 вересня 2013р. близько 11год.28хв., маючи умисел на незаконне придбання права власності на чуже майно шляхом обману, в приміщенні Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та надав державному реєстратору підроблений ним договір №127 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.10.2000 Універсальної товарної біржі «Фенікс». На підставі наданого [PERSON] завідомо підробленого документу, державним реєстратором Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області, який введений в оману про справжність договору №127 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.10.2000р. Універсальної товарної біржі «Фенікс», прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис за №2509867, і таким чином вказаними діями [PERSON] незаконно, шляхом обману заволодів правом власності на квартиру [ADDRESS] , чим завдав потерпілій [PERSON] шкоду. [PERSON] 05 жовтня 2013р. після придбання права власності шляхом обману на квартиру [ADDRESS] , маючи умисел спрямований на легалізацію квартири і приховування незаконного походження придбання права власності на неї, виступив в якості продавця квартири, тобто уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаної квартири [ADDRESS] , за яким вказана квартира перейшла у власність [PERSON] 05.10.2013р. договір купівлі-продажу квартири нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, про що в державному реєстрі правочинів вчинено запис під № 1138. 05.10.2013р. на підставі договору купівлі-продажу №1138 державним реєстратором Реєстраційної служби ММУЮ Миколаївської області прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис за № 2740522. [PERSON] 03 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу продав вказану квартиру [PERSON] . Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року по справі №490/6126/16-ц, було задоволено позов [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, скасування запису про реєстрацію права власності. Вказаним рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , № 127 від 10 жовтня 2000 року, що укладений на товарній біржі "Фенікс" між [PERSON] та [PERSON] . Витребувано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , передавши її у володіння [PERSON] . Зобов`язано Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . 03.02.2017 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Іноземцева Юлія Анатоліївна прийняла рішення №33705087 про скасування запису про державну реєстрацію права власності за номером 3649360, щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть від [INFO] померла [PERSON] [INFO] , про що 03 травня 2018 року складено відповідний актовий запис №1420. 08.06.2018 року позивач звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини [PERSON] . Як вбачається відповіді державного нотаріуса за вих. №1992/02-14 від 15.08.2018 року, позивачу відмовлено у вчинені нотраіальної дії, а саме видачі свідоцтво про право на спадщину, оскільки таке може бути видано після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 27.09.2018 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Нечаянської сільської ради Миколаївського району Луканіна Марина Анатоліївна прийняла рішення №43237373 про відмову у скасуаванні запису про право власності за номером 2740522 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.04.2021 року за №377/02-14, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на його ім`я на квартиру [ADDRESS] . Вказана відмова мотивована наявністю розбіжностей власника в правовстановлюючому документі та наявністю інформації щодо власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У частині першій статті 13 визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, оскільки Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2016 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , № 127 від 10 жовтня 2000 року, що укладений на товарній біржі "Фенікс" між [PERSON] та [PERSON] , а тому вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М. серія та номер 1138, укладений між [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягає та в цій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р, № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. При цьому, суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі за текстом - "Закон про державну реєстрацію"). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону про державну реєстрацію державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 9 ч. 1 статті 2 Закону про державну реєстрацію реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в державному реєстрі прав, крім надання інформації з державного реєстру прав. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому з урахуванням установлених судом обставин справи, а також судових рішень у справі №490/6126/16-ц, вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав є ефективним способом захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в справі № 925/1265/16 (провадження №12-158гс18; постанова Верховного Суду від 22.08.2018) право або інтерес позивача може бути порушено внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. За такого, оскільки діюче законодавство в галузі державної реєстації речових прав на нерухоме майно передбачає скасування державної реєстрації на підставі рішення суду, а також враховуючи, що рішенням суду у справі №490/6126/16-ц, квартиру [ADDRESS] , передано у володіння [PERSON] , при цьому, наявність оскаржуваних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно прешкоджають позивачу в реалізації його прав як спадкоємця, а тому позовні вимоги в частині скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: partial