Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

3 лютого 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про виселення з квартири. В позовній заяві зазначають, що [PERSON] та її дочка [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.10.2003 р., серії [NUMBER] є власниками квартири [ADDRESS] , в якій і по сьогоднішній день проживають та продовжують бути зареєстровані. В даній квартирі проживає колишній чоловік - [PERSON] , який виступає в даній справі відповідачем, проживає в квартирі не офіційно, так як не приписаний по даному місці проживання. З відповідачем позивач [PERSON] перебували в шлюбних відносинах з 27 лютого 1992 року. Від даного шлюбу народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Протягом сімейного життя відповідач чинив відносно позивача фізичне насильство, постійно принижував, знущався морально і фізично. Шлюб було припинено та розірвано згідно рішення суду від 03.05.2019 року. Відповідач без жодних правових підстав проживає у даній квартирі за адресою: [ADDRESS] , у ньому не зареєстрований, в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг, тим більше орендну плату за користування належним позивачкам житлом, він не сплачує, систематично порушує правила співжиття, виселитись з квартири відповідач категорично відмовляється. Проживання в одній квартирі з відповідачем стало нестерпним, своїми діями відповідач перешкоджає користуванню власності позивачок, він влаштовує сварки та бійки, принижує, застосовує фізичне насильство, чим завдає значних матеріальних збитків. Оскільки відповідач робить неможливим проживання з ним у одній квартирі, вважають, що суд повинен його виселити без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи вказані обставини, просить виселити відповідача [PERSON] з належної їм на праві приватної власності квартири, що знаходиться за адресою: ( [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача судові витрати (а.с.4-7). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити, проти заочного рішення не заперечує (а.с.99). Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримують повністю та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю та суду пояснив, що з 1992 року проживає у квартирі, не чинить жодних перешкод власниками, на протязі тривалого часу сплачує за послуги, він є інвалідом ІІІ групи, іншого житла не має, тому просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив в задоволенні їх відмовити, оскільки позивачем не доведено позовні вимоги. Вислухавши пояснення сторони позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] , виданим 02.02.2004 року Органом приватизації Радехівського ДКП «Будинкоуправління» на підставі рішення виконкому Павлівської сільської ради від 14.10.2003 р. №69 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії СВА №310970 (а.с.15,16). Згідно рішення Радехівського районного суду Львівської області від 03 травня 2019 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.13-14). З довідки №769 від 08.09.2020 року, виданої виконкомом Павлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.17). [PERSON] зареєстрований за адресою в [ADDRESS] , що вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області (а.с.27). Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію по інвалідності та йому протипоказана важка фізична праця, інвалідність встановлена на строк до 1 серпня 2021 року, що вбачається з пенсійного посвідчення № [NUMBER] та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ №345498 від 05.07.2020 року (а.с.30-31). З індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України [PERSON] , видно роки трудової діяльності та тривалість стажу [PERSON] (а.с.60-66). Згідно довідки про доходи №5747229941772717 від 26.05.2021 року, пенсіонер [PERSON] , перебуває на обліку в Кам`янка-Бузькому об`єднаному управлінні ПФУ у Львівській області і отримує пенсію по інвалідності. Сума пенсії за період з 01.11.2020 по 30.04.2021 рр. складає 12800 (дванадцять тисяч вісімсот гривень 00 копійок) (а.с.67). [PERSON] встановлена ІІІ група інвалідності та йому протипоказана важка фізична праця, рекомендоване лікування в невропатолога. Інвалідність встановлена на строк до 1 серпня 2023 року, що вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12 ААБ №056784 від 08.09.2021 року (а.с.95). Статтею 41 Конституції України та ст. 320 ЦК України закріплено непорушність права власності. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном. Також, згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. В позовній заяві, позивачі вказують, що відповідач постійно порушує правила співжиття, руйнує та псує помешкання, постійно ображає, влаштовує сварки, погрожує фізичною розправою. Однак доказів притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності у сфері порушення даних житлових відносин не надано. Окрім цього, 02 грудня 2021 року в судовому засіданні встановлено факт проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] на час звернення до суду позивачів та заздалегідь до подання даного позову, а також докази про оплату відповідачем комунальних послуг за вказаною адресою по місці проживання сторін, що підтверджується виписками з карткового рахунку [PERSON] , копіями квитанцій про сплату комунальних послуг, які не спростовані ні позивачами, ні представником позивача [PERSON] - [PERSON] , та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні (а.с.68-83). При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, суд критично оцінює вимогу позивачів - виселити відповідача [PERSON] з належної їм на праві приватної власності квартири, без надання іншого житлового приміщення та недоведеністю наявності у відповідача іншого житла, що суперечить вимогам закону та пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів судових витрат, сплачених при зверненні до суду.

Outcome: dismissed