Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з позивачем (а.с. 28-32). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2015 року у справі № 755/2096/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року у справі № 755/18935/17 визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Зазначено що на початку квітня 2020 року відповідач звернулась до позивача, щоб дитина у зв`язку з пандемією проживала з позивачем, на що останній погодився. За час проживання дівчинки з батьком з початку квітня 2020 року дитину було повністю забезпечено усім необхідним. До позивача додому приходили працівники Служби у справах дітей та сім`ї, проводили огляд приміщення, при цьому зауважень не було. Із розмови з донькою позивач дізнався, що відповідач тисне на дитину [PERSON] , формує в дитини негативне ставлення до батька, через що позивач звернувся до психолога Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб для сімей, дітей та молоді для встановлення психоемоційного стану дитини, де з дитиною проводили консультації, також звернувся до Міського центру дитини з метою сприяння проведення психологічного обстеження. Вказано, що на початку вересня 2020 року відповідач прийшла до школи та дитина виразила бажання пожити деякий час із матір`ю, на що позивач погодився. Проте [PERSON] не буде забезпечувати нормальний розвиток дитини та не зможе забезпечити доньку усім необхідним і дитина сама хоче проживати з батьком. Ухвалою суду від 05.10.2020 року позов було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 21, 22). Ухвалою суду м. Києва від 27.10.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, витребувано від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висновок про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 35, 36). 18.11.2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, надуманості та недоведеності. Зазначено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року у справі № 755/18935/17 визначено місце проживання дитини сторін [PERSON] разом з відповідачем. Відповідач разом з донькою проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивачем не зазначаються обставини, які змінились з часу прийняття вказаного рішення суду. Більш того, не змінились обставини щодо участі позивача у вихованні доньки, позивач, як і раніше, не бере участі у оплаті гуртків у які ходить дитина, не купує одяг, поїть пивом. Коли [PERSON] знаходиться з батьком, то може тижнями не ходити до школи, позивач свідомо не водить доньку на змагання до яких дитина готувалась. Не відповідають дійсності та є перекручені обставини, що відповідач на початку квітня 2020 звернулась до позивача, щоб їхня донька проживала з батьком. Відповідач працює лікарем-анастезіологом у Київській клінічній лікарні № 6 та 01.04.2020 року дізналась про те, що контактувала із хворим на СОVІD -19, тому запропонувала позивачу до отримання результатів тестів пожити [PERSON] у позивача, на що останній погодився. Після отримання через тиждень негативних результатів тестів [PERSON] категорично заперечив проти повернення дитини посилаючись на те, що відповідач працює з хворими. Але за місцем роботи відповідача не було відділу по прийому хворих на СОVІD-19, про що позивач, як лікар, знав. Позивач відключив дитини телефон задля того, щоб відповідач не могла спілкуватись з донькою, заблокував у додатку Вайбер, не реагував на дзвінки, не має дзвінка на вхідних дверях до квартири позивача. [PERSON] повернулась додому тільки 01.09.2020 року після того як відповідач забрала її після школи, дитина боїться позивача та не бажає з ним проживати. Позивач самочинно всупереч рішення суду змінив місце проживання дитини (а.с. 52-56). 04.08.2021 року від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до суду надійшов висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини (а.с. 149-151). Ухвалами суду від 30.09.2021 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка та клопотання відповідача про виклик свідка (а.с. 159, 160). Ухвалою суду від 30.09.2021 року підготовче провадження закрите та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 158). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просили задовольнити позов. Позивач додатково пояснив, що дитина живе переважно з ним, донька бачиться з матір`ю, інколи іти до відповідача донька не хоче. Він з дитиною проживають вдвох, деколи приїжджає бабуся [PERSON] ; школа знаходиться поруч з їхнім будинком, він допомагає доньці учити уроки. З роботи він звільнився з літа 2021 року, працює неофіційно. Дитина хоче проживати з ним. Його квартира однокімнатна, донька має своє ліжко, стіл, шафу. Дитина ходить на танці, карате. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позову, надала пояснення викладені у відзиві на позовну заяву, доповнила, що на початку введення карантинного стану вона попросила позивача на тиждень забрати дитину, проте після того не могла побачити свою доньку на протязі шести місяців, у зв`язку з чим зверталась до дільничного, до поліції та до суду про відібрання дитини. Позивач не працює, вночі їздить на рибалку, вдома влаштовує п`янки, з дитиною не займається, уроки не учить, в школу донька просипає, ходить брудна, непричесана, позивач довів доньку до ожиріння. Вона з [PERSON] уроки робить по телефону та відео зв`язку, також вона організувала всі гуртки для дитини: театральний, карате, танці, англійський. Вона працює лікарем анестезіолог-реаніматолог, проживає на орендованій квартирі поруч зі школою. Донька стала погано навчатися, оскільки батько з дитиною не займається. Коли дитина з нею провела вихідні, то до батька іти не хотіла. Вона ніколи не заперечувала, щоб позивач бачив дитину та забирав її. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Сова Т.В. в судовому засіданні підтримала позов та поданий суду висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини сторін по справі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи, свідків, думку дитини сторін по справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Судом встановлено, що 13.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2015 р. розірвано. Сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року у справі № 755/18935/17 визначене місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 57-63). В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідач попросила позивача про проживання з ним дитини у зв`язку з пандемією, у зв`язку з чим [PERSON] проживає з позивачем з початку квітня 2020 року, позивач забезпечує дитину всім необхідним, [PERSON] хоче проживати з батьком, відповідач тисне на дитину та формує у доньки негативне ставлення до батька, відповідач не буде забезпечувати нормальний розвиток дитини та не зможе забезпечити доньку усім необхідним. Відповідач заперечує проти позову, вказуючи на те, що у квітні 2020 року вона запропонувала позивачу пожити у нього дитині до отримання результатів її тестів на СОVІD-19, які здала для перевірки, оскільки працюючи лікарем-анестезіологом, контактувала з хворим; після отримання негативного тесту позивач відмовився повертати їй дитину, не давав їй бачиться і спілкуватися з донькою, за 5 місяців лише один раз дозволив [PERSON] поговорити з нею по телефону на гучному зв`язку у присутності позивача, додому привести дитину вона змогла лише 01.09.2020 року забравши після школи. На підтвердження вказаних обставин відповідач надала копії звернення до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.06.2020 про відібрання дитини, заяви від 22.06.2020 до Дніпровського УП ГУНП України в м. Києві про скоєння позивачем кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 382 КК України, до суду з позовною заявою від 05.06.2020 до [PERSON] про відібрання дитини і повернення за її попереднім місцем проживання (а.с. 88-101). Позивач надав суду Акт № 106 від 30.06.2020 про обстеження умов проживання складений співробітниками Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно якого у однокімнатній квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] умови проживання добрі, в квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, дитина має окремий куточок, ліжко, стіл для навчання, шафу для одягу, іграшки, книжки та інші особисті речі, стосунки в сім`ї добрі, взаєморозуміння, повага; батько бажає щоб дитина проживала з ним, займається її вихованням та утриманням (а.с. 9). Свідок зі сторони позивача [PERSON] засвідчив, що проживає в одному будинку з позивачем, працює консьєржем, знає сім`ю [PERSON] . Сторони після одруження проживали разом, після народження [PERSON] відповідач пішла жити з дитиною на квартиру. [PERSON] стала приходити до батька, по місяцю-два проживала у позивача. [PERSON] купує дитині речі в школу, позивач брав [PERSON] на відпочинок. [PERSON] зранку приходила та заносила для [PERSON] речі в кульку, який залишала. Позивач пускає відповідача до дитини, вони спілкуються. Він до позивача заходив 2-3 рази на рік, випивали на свято. У позивача умови проживання хороші. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] засвідчила, що працює вчителем початкових класів, навчає дитину сторін по справі з 1 класу, з батьками спілкується по мірі можливості. З першого класу позивач казав, що [PERSON] хоче жити з ним, але [PERSON] говорила, що хоче жити з матою та з татом. Наразі [PERSON] навчається у 4-В класі. Коли почався карантин з 2 класу [PERSON] весь час була в тата. У вересні 2020 року [PERSON] говорила, що сумувала за мамою та хотіла до мами. З розмов із [PERSON] поведінка дитини стала кардинально змінюватися в гіршу сторону коли дитина почала проживати у батька, оскільки [PERSON] гірше навчалася, стала її обманювати, пропускала навчання в школі, запізнювалась на уроки, не виконувала завдання, не ходила на карате, не захотіла ходити на англійський, з вересня 2020 року дитина почала повнішати. [PERSON] казала, що з татом добре жити, бо можна не робити завдання, грати в планшет, їсти все смачненьке, уроки їй допомагає робити мама дистанційно. Приходячи від батька в школу [PERSON] цілий тиждень ходила в одній блузці та могла тижнями ходити в одному й тому ж одягу, у вересні 2020 року відрізали коси, бо не могла їх заплітати. З 3 класу [PERSON] дуже помітно додала у вазі, стала набагато повнішою. Навчається дитина на достатньо середньому рівні. Мати [PERSON] докладає всіх зусиль, щоб дитина добре навчалася, записала [PERSON] на гуртки карате, англійський, танці, малювання, театральний. [PERSON] успішно навчалась коли жила з мамою, була підготовленою на уроках, в школу приходила охайною. Судом була вислухана думка дитини сторін по справі [PERSON] , яка пояснила, що вона живе з татом в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , навчається в 4 класі українського коледжу, інколи її зі школи забирає мама. У тому році вона жила і в мами, і в тата, востаннє з мамою була три дні на новий рік. З татом їй проживати краще, оскільки у нього затишно, тепліше, має своє ліжко, тато їй купує багато речей, у мами в квартирі холодно, тому мама вмикає обігрівач. Уроки вона робить з матою і татом, більшість допомагає мама, яка її контролює. В школі вона відвідує гуртки карате та театральний. У тата їй цікавіше, бо можуть погуляти на вулиці коли є вільний час, пограти в планшет. Мама з нею також грається, возила на прогулянки, в цирк, театр. Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії № 16 від 14.07.2021 року) від 26.07.2021 № 103/6136/40/6, починаючи з квітня 2020 року малолітня [PERSON] , [INFO], проживає з батьком [PERSON] . [PERSON] має постійне місце роботи, стабільний дохід, має можливість створити всі умови для гармонійного розвитку дитини, на засіданні комісії підтвердив своє бажання, щоб дитина і надалі проживала з ним. Мати дитини [PERSON] бажає, щоб дитина проживала з нею, так як в неї є можливості в повній мірі займатися вихованням та утриманням дитини. Малолітня [PERSON] підтвердила, що бажає і надалі проживати з батьком, а з матір`ю бачитися та спілкуватися. Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 150, 151). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зроблено правовий висновок, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. Як зазначено вище, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року вже було визначено місце проживання дитини сторін по справі з матір`ю. Судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] займалася вихованням дитини, забезпечувала доньку необхідними побутовими умовами для її розвитку, приділяла більше уваги навчанню і розвитку доньки, дитина проживала з матір`ю, разом з тим, батько зловживав своїми правами, чим обмежував права дитини на спілкування з матір`ю. Суд не погоджується з Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол засідання Комісії № 16 від 14.07.2021 року) від 26.07.2021 № 103/6136/40/6 щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, оскільки він є недостатньо обґрунтований, у ньому не зазначено жодних доводів стосовно заперечень матері дитини, яка вважала за доцільне проживання доньки з нею, не наведено порівняння умов проживання у матері та батька дитини. Разом з тим, будь якого порушення прав позивача, як батька дитини, та дитини сторін по справі з боку відповідача, що давало б підстави позивачу звернутися з цим позовом, судом не встановлено та позивачем суду жодними доказами не доведено. Дитина періодично знаходилась як з матір`ю, так і з батьком. Конфлікт між сторонами виник з квітня 2020 року коли позивач обмежив спілкування відповідача з дитиною, у зв`язку з чим відповідач зверталась до служби у справах дітей, до правоохоронних органів та до суду. При цьому суд також враховує покази свідка [PERSON] , яка засвідчила, що [PERSON] успішніше навчається, має кращу поведінку та охайно виглядає коли проживає з матір`ю; проживаючи з батьком [PERSON] запізнювалась на уроки, пропускала в школі навчання, не виконувала завдання, перестала відвідувати гуртки; відповідач активно приймає участь у житті дитини, докладає для цього всіх зусиль. Як пояснила сама дитина, її матір більше допомагає в навчанні, контролює навчальний процес, возила її на розважальні програми. За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено будь якими доказами обставин того, що відповідач чинила йому перешкоди у зустрічах з дитиною та вихованні доньки, негативно впливала на дитину, налаштовувала доньку проти батька. Дитина сторін по справі пояснила, що з батьком їй проживати краще, посилаючись лише на побутові умови. За нормою частин 2, 3 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Судом встановлено, що відповідач опікується дитиною, приділяє доньці багато уваги, її навчанню, розвитку, вихованню, оздоровленню, дитина добре проводить час з матір`ю, з якою у неї добрі стосунки, вони ведуть активний спосіб життя, при цьому дівчинка любить обох батьків та має однакову потребу у кожному з них. За викладених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, з урахуванням найкращих інтересів дитини для її розумового, фізичного та духовного розвитку, суд вважає за недоцільне змінювати дитині [PERSON] місце проживання, яке визначене рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року у цивільній справі № 755/18935/17, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Згідно частини 1 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати суд покладає на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed