Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.02.2008 року її чоловік [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Банк «Таврика» квартиру [ADDRESS] . [INFO] її чоловік помер, в зв`язку з чим відкрилась спадщина, в тому числі і на спірну квартиру. Спадкоємцями стали вона та їхні діти [PERSON] , [PERSON] та батько чоловіка [PERSON] . Хоча спадщину вони отримали, проте через наявну іпотеку оформити у встановленому порядку отриману в спадщину квартиру та зареєструвати своє право власності на неї вони не змогли. 10.12.2013 року ПАТ «Банк «Таврика», якому було достеменно відомо про смерть [PERSON] з квітня 2010 року, з відвертим порушенням встановлених ст.1281 ЦК України строків для пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до неї та інших спадкоємців про звернення стягнення на предмет іпотеки. 05.05.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м.Києва згідно відповідних договорів уступки прав за кредитним договором та договором іпотеки позивача ПАТ «Банк «Таврика» замінено на його правонаступника - фізичну особу [PERSON] 03.07.2015 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] в порядку стягнення на предмет іпотеки набув право власності на спірну квартиру. 17.03.2016 року рішенням Апеляційного суду м.Києва рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, згідно якого [PERSON] в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на вказану квартиру. Постановою Верховного Суду від 18.04.2018 року вказані судові рішення були скасовані і в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Однак, скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, зроблену згідно рішення апеляційної інстанції від 17.03.2016 року та оформити в порядку спадкування відповідне право власності на себе їй та іншим спадкоємцям не вдалося, оскільки квартира була кілька разів відчужена. Так, 23.03.2016 року згідно договору купівлі-продажу власником квартири стала [PERSON] , яка 19.07.2017 року продала квартиру [PERSON] . Про вказані правочини їй стало відомо в 2019 році під час судового провадження № 754/11747/18 за її та її дітей позовом про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. Позивач вважає, що договори щодо відчуження квартири, а також щодо відступлення прав іпотекодержателя на неї, вчинені з [INFO] є незаконними і наявні усі правові підстави для визнання їх недійсними. Так, 11.09.2019 року державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС Огородником Д.О. в ході здійснення виконавчого провадження, де вона є стягувачем, а [PERSON] боржником, їй стало відомо, що [INFO] [PERSON] помер, тобто згідно ч.4 ст.25, п.6 ч.1 ст.248 ЦК України припинилась його правоздатність, тобто можливість набувати будь-яких прав і обов`язків включно з правом власності, а також припинились повноваження усіх його представників за виданими довіреностями. Таким чином, на момент винесення 17.03.2016 року Апеляційним судом м.Києва рішення, яким було визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, його вже не було в живих, а отже він не міг набути це право. Крім того, правочини від 23.03.2016 року щодо відступлення прав іпотеко держателя та щодо відчуження квартири на користь [PERSON] були також вчинені після смерті [PERSON] , а тому дії представника за довіреністю, який підписував ці договору, є незаконними. Крім того, на думку позивача, наявні додаткові підстави недійсності договорів між [PERSON] та [PERSON] про відступлення прав вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, наведені у правовій позиції Великої палати Верховного Суду при розгляді справи № 465/646/11, відповідно до якої відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору характерний спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд визнати недійсними укладені між [PERSON] та [PERSON] договори від [INFO] про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11-08-КЛ від 01.02.2008 року та договором іпотеки від 01.02.2008 року; визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 року; визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.10.2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.11.2019 року заяву про забезпечення позову повернуто позивачу. 30.01.2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач вказує на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що її підставою є факт смерті [PERSON] [INFO] . В той же час, договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами, які позивач просить визнати недійсними, укладені [INFO]. Тобто позивачем не доведено, що на момент їх укладення [PERSON] помер. Щодо договору купівлі-продажу спірної квартири на користь [PERSON] , то відповідач зауважила, що цей продаж відбувався від імені [PERSON] представником. З огляду на положення п.6 ч.1 ст.248 позивачем не надано доказів того, що повірені особи [PERSON] не були повідомлені про смерть довірителя, а нереалізація прав померлого [PERSON] за судовим рішенням апеляційного суду не призвело б до збитків у вигляді втрати його спадкоємцями та контрагентами (зокрема [PERSON] ) права на спірну квартиру. Щодо договору купівлі-продажу на її користь, то відповідач зазначила, що їй не було відомо про обставини набуття квартири у власність [PERSON] та [PERSON] , зокрема в частині, що відбувалась після смерті [PERSON] і взагалі щодо факту його смерті, і ця вимога є виключно похідною від попередніх. Крім того, відповідач вважає, що важливим є встановлення особи, право якої порушено вказаними правочинами та яка, відповідно, має право на такий позов. На думку відповідача, з огляду на викладені у позовній заяві обставини, такою особою може бути виключно батько [PERSON] , який є відповідачем. При цьому смерть [PERSON] як така не вплинула на обсяг прав та обов`язків позивача. Відповідач звернула увагу і на початок відліку строку позовної давності. Так, згідно наданих документів, [PERSON] помер [INFO] і позовні вимоги, пов`язані з цим фактом, мали бути заявлені до 04.03.2019 року. Разом із тим, відлік може бути розпочатий і пізніше у разі, якщо особа, право якої порушене, дізналась про факт смерті пізніше. З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що позивачем не наведено підстав, які свідчать про порушення її прав вказаними правочинами та вплив на обсяг її прав та обов`язків як іпотекодавця, а тому просить відмовити в задоволенні позову, а також застосувати строки позовної давності до заявлених вимог. 25.02.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що дійсно договори укладались в день смерті [PERSON] і були підписані повноважним його представником згідно діючої довіреності, але жодних підстав стверджувати, що вищевказані правочини про відступлення прав вимоги були укладені після смерті [PERSON] немає. Право [PERSON] , як колишнього іпотекодержателя спірної квартири, позивачем не оспорюється, а значить це право набуте ним на законних підставах та на законних підставах це право було відступлено далі [PERSON] . Оспорювані договори відступлення права вимоги не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав недійсності вказаних договірів не вбачається. Представник відповідача зауважив, що позивач є лише одним з чотирьох спадкоємців померлого іпотекодавця спірної квартири, а тому ставити питання про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірної квартири, договорів відступлення прав вимог цілком позивач не має права. Крім того, оспорювані позивачем договори купівлі-продажу квартири жодним чином не порушують права позивача, оскільки набуття права власності померлим [PERSON] на спірну квартиру згідно рішення суду та укладення договору купівлі-продажу квартири стосуються безпосереднього самого [PERSON] та його правонаступників, до яких позивач жодного відношення не має. Представник відповідача зазначив про те, що незалежно від того, [PERSON] чи його правонаступники вступили у відповідні права щодо іпотечної квартири, заборгованість за кредитним договором є непогашеною, а тому для спадкоємців іпотекодавця мають настати передбачені законом наслідки у вигляді звернення стягнення на спірну квартиру. На думку представника відповідача, в даному випадку лише правонаступники самого [PERSON] , в разі порушення їх прав, можуть ставити під сумнів законність підписання договору купівлі-продажу після смерті [PERSON] , а тому саме вони можуть заявляти позов з таких підстав. До того ж, представники, які представляли інтереси [PERSON] в суді та при підписанні договору купівлі-продажу спірної квартири, нічого про його смерть не знали, їх повноваження відкликані не були і діяли вони виключно в інтересах померлого. Окремо представник відповідача зауважив на те, що в будь-якому випадку рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17.03.2016 року про визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] скасовано, а право позивача, як спадкоємця померлого майнового поручителя, вже було відновлено шляхом віндикації (витребування) належного позивачеві частини спірної квартири, що вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року. Тобто, на даний час є непогашений борг за кредитним договором з боку позивача та інших спадкоємців іпотекодавця за кредитним договором, що визнано Верховним Судом, є законний кредитор, іпотекодержатель предмета іпотеки - спірної квартири, та є намаганням позивача спотворити певні обставини з метою уникнення відповідальності за кредитним договором. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.07.2020 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Ковальчука С.П. належним чином завірений договір купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений за реєстраційним номером 1666, належним чином завірений договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений за реєстраційним номером 7286; витребувано від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори відомості щодо наявності чи відсутності спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , померлого [INFO] , а в разі наявності спадкової справи, направити належним чином завірену копію спадкової справи; витребувано від Київської міської клінічної лікарні №4 інформацію про час та причини смерті [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , померлого [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.09.2020 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.10.2020 року заборонено [PERSON] та її представникам звертати стягнення на квартиру [ADDRESS] , а також заборонити вчиняти щодо цієї квартири будь-які реєстраційні дії в реєстрі нерухомого майна. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.10.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.04.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 25.08.2021 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , в яких він зазначає про те, що він не є спадкоємцем свого сина [PERSON] , а тому у відносинах з ним у позивача відсутній предмет спору. Спадкоємцями його сина є його дружина [PERSON] та онук [PERSON] , які жодних претензій до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не мають. Відповідач вважає, що у договорах відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки між сторонами виконано всі умови договорів, [PERSON] та [PERSON] не були кредиторами та іпотекодержателями і не оспорюють ці договори, вважають їх законними, оскільки у [PERSON] , який був кредитором і іпотекодержателем, була воля на їх укладання і виконання. Оспорювання позивачем цих договорів з тих підстав, що його син не надавав на це згоду або було перевищення повноважень представника є фантазією позивача і не відповідає дійсності. Щодо договору купівлі-продажу квартири, то на думку відповідача, цей спосіб захисту є неналежним, оскільки права позивача були відновлені під час задоволення її позову про витребування на її користь 5/8 частин квартири. Даний договір є дійсним в частині продажу 1/8 частини квартири, що належала не позивачу, а належала [PERSON] , який договір не оспорює, відтак договір є дійсним в цій частині і жодних прав позивача не зачіпає. З урахуванням наведеного і вважаючи дії позивача протиправними, відповідач повідомив, що члени його сім`ї в судові засідання з`являтись не будуть та просив відмовити в задоволенні позову, а також закрити провадження в частині позовних вимог. 14.12.2021 року до суду надійшли письмові пояснення позивача щодо заяви [PERSON] , в яких вона заперечує щодо його доводів щодо відсутності спору, вважаючи його спадкоємцем [PERSON] , а також наполягає на тому, що відносини за договорами уступки прав вимоги по кредитному договору та договору іпотеки допускаються чинним законодавством. Позивач спростовує і доводи відповідача щодо наявності волі [PERSON] на укладення та виконання оскаржуваних договорів, оскільки на момент їх укладення [PERSON] не було в живих, тобто він ніяк не міг виразити свою волю. Крім того, довіреність № 154 від 19.02.2016 року, за якою [PERSON] від імені [PERSON] укладав договори уступки не передбачала права [PERSON] на вчинення такого роду правочинів від імені довірителя, тобто правочин був вчинений з перевищенням повноважень у власних інтересах [PERSON] , оскільки від імені покійного [PERSON] він уступав права на користь своєї дружини [PERSON] , тобто в свою з нею спільну сумісну власність як подружжя, що прямо заборонено ч.3 ст.238 ЦК України. Позивач також заперечила проти доводів відповідача щодо того, що її порушені права вже відновлені, а оскаржувані договори дійсні в частині 1/8 частини квартири, яка належала [PERSON] , оскільки судовими рішеннями у справах № 754/11747/18 та № 754/15569/19 судами вже було встановлено незаконний характер усіх оскаржуваних в цій справі договорів купівлі-продажу, в зв`язку з чим ця обставина не потребує доказування. Однак, оформлення спадщини можливо лише в результаті задоволення позовних вимог у цій справі, оскільки визнання недійсними усіх оскаржуваних договорів призведе до поновлення в Реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності покійного чоловіка [PERSON] і лише в цьому разі нотаріус зможе видати свідоцтво про спадщину. По суті її позовні вимоги обумовлені тим, що вона намагається захистити своє право власності на спадкове майно через усунення перешкод для оформлення вже прийнятої спадщини, а також не слід забувати про можливість повторного звернення стягнення на це майно особами, які незаконно заволоділи правами іпотеко держателя щодо нього. Позивач також зауважила, що [PERSON] не належала 1/8 частка квартири, він мав лише право на прийняття цієї частки, яким на даний час не скористався. Посилаючись на викладене, позивач вважає заяву [PERSON] необґрунтованою та просить в ній відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.12.2021 року в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі в частині вимог відмовлено. 01.02.2022 року до суду надійшли заперечення відповідачів [PERSON] , що діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , в яких вони не згодні з позовом, вказуючи на те, що позивач не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири і відновила свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову, а тому її права не зачіпаються даними договорами. Відтак, вони мають бути визнаними недійсними у мотивувальній частині рішення, однак у позові має бути відмовлено, оскільки позивач обрала неефективний спосіб захисту прав і позов не має наслідком відновлення її прав та інтересів. Щодо договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, то відповідачі вважають, що між сторонами виконано всі умови договорів, дані договори відповідають закону, відтак немає підстав вважати їх недійсними. [PERSON] мав волю на поступку прав на умовах, на яких даний договір був укладений представником, укладення договору представником не заборонено, останній діяв добросовісно, а тому спадкоємці жодних претензій до представника, який підписав договір поступки, не мають. Посилаючись на викладені обставини, відповідачі зазначають, що вищевказані договори ними не оспорюються і вважаються законними, а тому просять суд розглядати справу в їх відсутність та відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення, вказавши, що вони відмовляються від стягнення на їхню користь судових витрат. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Відповідач [PERSON] та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Інші відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, вказавши у наданих ними письмових поясненнях про розгляд справи в їх відсутність. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Ковальчук С.П., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи обставини справи, надання відповідачами письмових пояснень, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах № 754/21847/13 та № 754/11747/18, 01.02.2008 року між АБ "Таврика", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Таврика", та ТОВ "Полібудсервіс Плюс" укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі 1 300 000,00 грн. строком до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами. Додатковою угодою від 11 березня 2008 року № 1 банк переоформив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі 1 300 000,00 грн та 885 000,00 Євро зі сплатою за користування кредитними коштами 19 % річних у гривні та 13 % річних у Євро. Додатковою угодою від 14 травня 2008 року № 2 змінено розмір процентної ставки на 20 % річних у гривні та 14 % у Євро. Додатковою угодою від 04.07.2008 року № 4 банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі, еквівалентній 15 100 000,00 грн. Згідно з додатковою угодою з 04 липня 2008 року кредитні кошти надаються у доларах США; за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 20 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 14 % річних у Євро. Додатковою угодою від 29 вересня 2008 року № 5 змінено розміри процентних ставок на 23 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 15 % річних у Євро. Додатковою угодою від 09 жовтня 2008 року № 8 змінено розміри процентних ставок на 24 % річних у гривні, 18,5 % річних у доларах США та 16 % річних у Євро. Додатковою угодою від 28 листопада 2008 року № 15 змінено розміри процентних ставок на 25 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 16 % річних у Євро. Додатковою угодою від 31 липня 2009 року № 20 банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000,00 грн. 1 386 511,12 доларів США та 814 200,00 Євро. 01.02.2008 року між АБ "Таврика" (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 313. Відповідно до умов цього договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" 02.06.2005 року за № 9754. Згідно пункту 6.4 іпотечного договору, сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в рахунок виконання боргових зобов`язань позичальника за кредитним договором. Перехід права власності на предмет іпотеки здійснюється в порядку статті 37 Закону України "Про іпотеку". Іпотекодержатель надсилає позичальнику іпотечне повідомлення з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення позичальником боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. Оцінка предмета іпотеки здійснюється суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. При цьому така обумовленість, яка визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Банк виконав зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит. [INFO] іподекодавець [PERSON] помер. Спадщину, до складу якої входить передана в іпотеку квартира, прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину. Позичальник зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.12.2013 року прострочена заборгованість за кредитом становить 14 594 273,67 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2014 року у справі № 910/25005/13 стягнено з ТОВ "Полібудсервіс Плюс" на користь ПАТ "Банк "Таврика" заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ станом на 20.12.2013 року у розмірі 14 594 795,23 грн. За договорами про відступлення права вимоги від 26.02.2015 року № 10/260215 та № 26/02/15, укладеними відповідно між ПАТ "Банк "Таврика" і ТОВ "Кредекс Фінанс" та ТОВ "Кредекс Фінанс" і [PERSON] , до [PERSON] перейшло право вимоги до позивачів за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03.07.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом визнання права власності на квартиру за [PERSON] . [INFO] між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого [PERSON] відступає [PERSON] своє право вимоги за кредитним договором від 01.02.2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між ПАТ "Банк "Таврика" та ТОВ "Полібудсервіс плюс". Крім того, [INFO] між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] відступив, а [PERSON] прийняла усе та будь-яке належне [PERSON] право вимоги за договором іпотеки від 01.02.2008 року, включаючи право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року скасовано та постановлено нове, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, та в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01.02.2008 року № 11-08-КЛ, яка станом на 09.12.2013 року становить 14 594 237,67 гривень звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,20 кв. м, яка належить на праві власності в порядку спадкування за законом: - [PERSON] в розмірі 1/5 частини квартири; - [PERSON] у розмірі 1/8 частини квартири; - [PERSON] у розмірі 1/8 частини квартири; - [PERSON] у розмірі 1/8 частини квартири; після смерті іпотекодавця [PERSON] , що помер [INFO] , за ціною, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності - в розмірі 1 454 551,88 грн. шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] . 23.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 19.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 18.04.2018 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.07.2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2016 року скасовано, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року у справі № 754/11747/18 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності на квартиру та витребування майна відмовлено, а також відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права іпотекодержателя. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.10.2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року у частині позовних [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна, а також у частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права іпотекодержателя скасовано і провадження у справі в цій частині закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 09.12.2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна задоволено частково та витребувано з незаконного володіння [PERSON] 5/8 частин квартири [ADDRESS] у володіння [PERSON] , та по 1/8 частини квартири [ADDRESS] у володіння [PERSON] та [PERSON] . В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24.04.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 14.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 05.12.2019 року залишено без змін. Крім того, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Як вбачається з повідомлення КНП «Київська міська клінічна лікарня № 4» від 17.11.2021 року № 0887, [PERSON] помер в КНП «КМКЛ № 4» [INFO] о 04 год.03 хв. (а.с.155 т.2). Позивач просить задовольнити її вимоги та визнати недійсними оспорювані договори, вказуючи на те, що вони укладені після смерті [PERSON] , в зв`язку з чим його правоздатність припинилась і він не міг набувати будь-яких прав та обов`язків, а також припинилися повноваження усіх його представників за виданими довіреностями. Відповідачі у своїх письмових відзивах та поясненнях, а також представник відповідача в судовому засіданні проти даних тверджень заперечували, вказуючи на те, що представники діяли за волею [PERSON] , а порушені права позивача вже відновлені попередніми судовими рішеннями, тобто позивачем невірно обрано спосіб захисту її прав шляхом пред`явлення вимог про визнання договорів недійсними. Суд вважає що вказані доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє доводи сторони відповідачів, виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Одним із таких способів може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У частинах першій та третій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено правовий висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 645/5540/16-ц (провадження № 61-33486св18)). Судом також встановлено, що на час укладення спірних договорів відступлення прав вимог за кредитним договором та договором іпотеки, а також договорів купівлі-продажу позивач [PERSON] не була законним власником вказаного у цих правочинах майна. Конкретний майновий інтерес [PERSON] в оспорюваних договорах полягає в тому, що вона є спадкоємцем (правонаступником) первісного іпотекодавця (боржника) та на даний час є співвласником спірної квартири. Крім того, позивач зазначила, що право власності на спірне нерухоме майно відповідачами ним набуто неправомірно та на незаконних підставах, чим порушуються її права. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами правочину. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на звернення до суду з даними вимогами і даний спосіб захисту прав є ефективним та правильним і має бути застосований. При вирішенні вимог про визнання договорів недійсними по суті, суд врахує наступні приписи норм ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 ст.12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Пунктом 6 частини 1 ст.248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Як встановлено судом і про це зазначено вище, [PERSON] помер [INFO] о 04.03 год. і саме з цього моменту припинилась його правоздатність, а також припинилось представництво за виданими ним довіреностями. Таким чином, особи, що укладали з [PERSON] оспорювані правочини від [INFO] та 23.03.2016 року від імені [PERSON] , взагалі не мали прав та повноважень на їх укладання, а тому такі правочини слід визнати недійсним. Також, як наслідок, підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки ця вимога є похідною від попередніх позовних вимог. Посилання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діє як законний представник [PERSON] на те, що вони не мають жодних претензій до інших відповідачів, а договори є дійсними, суд відхиляє, оскільки ці доводи спростовані вищенаведеними прямими приписами ЦК України. В той же час, суд приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] він не приймав. Проте, дана обставина не дає підстави для відмови в задоволенні позову в цілому. Посилання сторони відповідачів на те, що законність вказаних договорів встановлена судовими рішеннями суд також відхиляє, оскільки з наявних в матеріалах справи судових рішень вбачається, що раніше позови заявлялись з інших підстав. Суд враховує і те, що з судових рішень у справах № 754/21847/13 та № 754/11747/18 вбачається, що з моменту смерті [PERSON] під час розгляду даних судових справ особи, на ім`я яких [PERSON] видав довіреність, суди про факт смерті довірителя та про припинення дії довіреностей не повідомляли, а також продовжували їх використання в подальшому. Дану обставину суд враховує і при вирішенні питання щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, в якій вона зазначає про те, що оскільки [PERSON] помер [INFO] , то позовні вимоги мали бути заявлені до 04.03.2019 року. Так, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. Однак також, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, за ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Також згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказала на те, що про смерть [PERSON] їй стало відомо лише 11.09.2019 року в органах виконавчої служби, на підтвердження чого нею надано копію акту державного виконавця від 11.09.2019 року, відповідно до якого виходом державного виконавця за місцем проживання [PERSON] було встановлено, що він помер [INFO] . Таким чином, з урахуванням даної обставини, а також вищенаведених фактів неповідомлення особами, що брали участь у судових справах від імені [PERSON] , факту його смерті, суд приходить до висновку про те, що позивач до 2019 року не мала можливості дізнатись про смерть [PERSON] , відтак, пропуску строку позовної давності в даному випадку немає. Інші доводи викладені у позовній заяві суд не оцінює, оскільки вважає, що викладені підстави та обставини є достатніми для задоволення позовних вимог. Також інші заперечення відповідачів та представників відповідачів проти позову також висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження її позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved