Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0020, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,2230 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0021, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за цією ж адресою, заповів їй (позивачу). Цим же заповітом [PERSON] земельну ділянку площею 3,88 га, кадастровий номер 7423810100:02:001:0072, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Носівської міської ради Чернігівської області, заповів в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Вона (позивач) прийняла спадщину після смерті [PERSON] , у нотаріуса отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки з кадастровими номерами 7423810100:01:019:0020 та 7423810100:01:019:0021. 16 вересня 2020 року нотаріус виніс постанову, якою відмовив їй (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями та спорудами у зв`язку із тим, що зазначене домоволодіння має статус колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] . На день смерті разом із [PERSON] були зареєстровані чоловік [PERSON] , син [PERSON] та невістка [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту не складала, а тому спадкування після її смерті здійснюється за законом. Спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом є чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] вступив у фактична управління та володіння спадковим майном, тобто вважається таким, що прийняв спадщину. [PERSON] хоч і був зареєстрований разом із [PERSON] на день її смерті, але фактично без реєстрації проживав та працював в м. Києві, тобто він не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] . [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав, пояснив, що [PERSON] доглядала за [PERSON] до його смерті. [PERSON] не приходила до батька та взагалі не здійснювала за ним догляд. На день смерті [PERSON] він ( [PERSON] ) був зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично проживав в іншому місті в орендованій квартирі. Після смерті [PERSON] [PERSON] перейшла проживати до [PERSON] . Він ( [PERSON] ) не приймав спадщину після смерті [PERSON] та не бажає приймати. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позов визнали частково, пояснили, що [PERSON] був членом колгоспного двору, мав і не втратив право на частку у майні колгоспного двору, оскільки у період з 15 червня 1989 року по 7 червня 1991 року проходив строкову військову службу. Вона ( [PERSON] ) не подавала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15-16). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS] , як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя заповіту не складала, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 66), а тому спадкоємство після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частиною 1 ст. 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З матеріалів справи (а.с. 64-65) вбачається, що спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася. У судовому засіданні встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею були зареєстровані чоловік [PERSON] , син [PERSON] та невістка [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 18) та поясненнями сторін. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, крім іншого, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. Аналогічні положення закріплені у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 2 вересня 2020 року у справі № 305/653/18. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги за законом, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном [PERSON] , а тому вважаються такими, що прийняли спадщину після її смерті, у рівних частинах (по 1/4 частині кожен) успадкували належну [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). Відповідно до ст. 1217 ЦК України прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 2017 року [PERSON] склав заповіт, яким житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0020, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,2230 га, кадастровий номер 7423810100:01:019:0021, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за цією ж адресою, заповів [PERSON] , що підтверджується його копією (а.с. 48). З копії спадкової справи № 9/2020 до майна померлого [PERSON] (а.с. 39-61) вбачається, що [PERSON] спадщину прийняла, 16 вересня 2020 року на її ім`я були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки з кадастровим номерами 7423810100:01:019:0020 та 7423810100:01:019:0021, які розташовані в [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець за законом, успадкувала після смерті [PERSON] належні йому 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У судовому засіданні встановлено, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] в зв`язку із відсутністю на нього чинного правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 85/02-31 від 16 вересня 2020 року (а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що на житловий будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а.с. 19-21). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, за позивачем необхідно визнати право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Доводи позивача про те, що [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки станом на 30 грудня 2001 року фактично не проживав разом із [PERSON] в [ADDRESS] , не спростовують факт його реєстрації за цією адресою на день смерті [PERSON] , що відповідно до чинного на той час законодавства є достатньою підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а тому суд визнає ці доводи необґрунтованими та таким, що не заслуговують на увагу. Доводи відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] був членом колгоспного двору [ADDRESS] , мав і не втратив право на частку у майні колгоспного двору, оскільки у період з 15 червня 1989 року по 7 червня 1991 року проходив строкову військову службу, суд визнає необґрунтованими. Копію військового квитка № [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , суд не приймає до розгляду як доказ у зв`язку із тим, що він поданий з порушенням порядку подання доказів, встановлено ст. 83 ЦПК України, а сторона, яка заявляла клопотання про витребування цього доказу, не обґрунтувала неможливість подання цього доказу та/або заявлення відповідного клопотання у визначений ч. 1 ст. 84 ЦПК України строк з причин, що не залежали від їх. Ураховуючи те, що відповідачі не вчинили жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: partial