Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

06.03.2020 року позивач звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що 21.05.2019 року між нею та її чоловіком [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] набула права власності на даний будинок. Позивач зазначає, що в даному будинку окрім неї, її чоловіка та їх спільних дітей зареєстрований також син [PERSON] від попереднього шлюбу - [PERSON] . При цьому позивач стверджує, що [PERSON] вже не проживає у даному будинку без поважних причин понад 5 років. Вказує, що непорозуміння між [PERSON] з його батьком [PERSON] та позивачем призводили численних сварок, у зв`язку із чим [PERSON] самовільно залишив домоволодіння та припинив спілкування із рідними. Стверджує, що фактично [PERSON] не має жодних зв`язків із власником будинку та не пов`язаний із нею кровним спорідненням. Станом на день позовної заяви відповідач не з`являється у спірному будинку та не несе ніяких витрат по його утриманню та експлуатації, не сплачує комунальні платежі та послуги із постачання електроенергії. З урахуванням викладеного вище просить суд позов задовольнити. 06.03.2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10.03.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 03.06.2020 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 08.06.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 22.09.2020 представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних заперечував. 23.09.2020 представником третьої особи подано до суду заяву, у якій остання просила провести розгляд справи за відсутності їх представника та при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. 24.11.2020 представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] було подано до суду клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] 24.11.2020 відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних заперечував. Вказує, що окрім нього у даному будинку зареєстрована його малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що ще до народження його доньки попередній та теперішній власники будинку чинили йому перешкоди у користуванні будинком, що продовжується і наразі. Зазначає, що у будинку були замінені замки від дверей та позивач відмовилася надати йому дублікат ключів від дверей будинку, а також не надала можливість зробити такий дублікат самостійно. Вказує, що у зв`язку із чиненням йому та його доньці у праві користуватися будинком він звертався до поліції, а також органу опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, на що отримав відповіді від поліції та органу опіки та піклування з рекомендаціями звернутися до суду для врегулювання даного питання. Зазначає, що він не звертався до суду для вирішення даного спору через сподівання на мирне врегулювання. З урахуванням викладеного вище просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.06.2021 було закрито провадження у справі в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.06.2021 розгляд справи було призначено у судовому засіданні із повідомленням (викликом сторін). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте у матеріалах справи наявна заява у якій представник третьої особи просить суд провести розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи викладене вище суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так, позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на порушення [PERSON] її прав на користування та розпорядженням нерухомим майном, на що суд зазначає наступне. 21.05.201 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] набула право власності на заначений вище будинок (а.с. 24-25). Станом на момент укладання вказаного договору і по теперішній час у вказаному вище будинку зареєстрований [PERSON] , який є сином дарувальника [PERSON] , що підтверджується витягом із Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с. 28). На підтвердження факту не проживання у даному будинку [PERSON] з 2014 року позивачем надано копію Акту про фактичне місце проживання (не проживання) громадян на території м. Києва за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29 та 60). Разом із тим суд не може прийняти до уваги копію даного акту в якості належного та допустимого доказу, оскільки у ньому відсутня дата його складення, що позбавляє суд можливості коли саме було зафіксовано факт не проживання особи та протягом якого періоду. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що [PERSON] тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житловим законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначені питання вирішуються судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів охорони житлових прав фізичних осіб. Аналіз норм статті 71 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за наявності двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Представник відповідача посилався, що підставами не проживання відповідача у будинку є перешкоди з боку позивача. Дані обставини підтверджуються заявою [PERSON] до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 15.05.2020 та листом Начальника Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві Долошина від 28.08.2020 (а.с. 123, 127-128). При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на заяву до органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.05.2020 та лист начальника служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.05.2020, оскільки дані докази стосуються малолітньої [PERSON] , що не є предметом розгляду даної справи. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду доказів в підтвердження не проживання відповідача у будинку понад 6 місяців без поважних причин. Разом з цим, суд враховує наступне. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української PCP постійне житло вказується в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1721цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК У PCP. Роз`яснено, що частина друга статті 109 ЖК У PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного іншого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності іншого майна придатного для проживання [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed