Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 13.06.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено усно договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти в розмірі 20000 грн, з кінцевим терміном повернення до 09.09.2020 року. На підтвердження укладеного вказаного вище договору та його умов, відповідачем було представлено позивачу розписку про одержання ним грошових коштів. Проте, відповідачем, у строки обумовлені у договорі, позику не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте його законні вимоги відповідачем було проігноровано. З урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення загальна сума боргу складає 22677,60 грн (20000 грн основний борг + 586,85 грн 3% річних + 2090,75 грн інфляційне збільшення боргу). У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 22677,60 грн, який складається з: 20000 грн - основний борг; 586,85 грн - 3% річних; 2090,75 грн - інфляційне збільшення боргу та судові витрати. Ухвалою суду від 29.11.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, вимоги підтримали. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, обставини, зазначені в позові, не спростовував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що 13.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача кошти в розмірі 20000 грн, з кінцевим терміном повернення до 09.09.2020 року. Укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою від 13.06.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. У відповідності до ст.1052 ЦК України, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики. Згідно із ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивача стягненню підлягають за договором позики від 13.06.2020 року кошти у сумі 22677,60 грн., що складаються з: 20000 грн - основний борг; 586,85 грн - 3% річних; 2090,75 грн - інфляційне збільшення боргу. Даний розрахунок відповідачем не оспорювається, і з ним погоджується суд. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так позивачем було сплачено 908,00 грн. судового збору за подання позову. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, сума сплаченого позивачем судового збору підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 п.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи те, що доказів про оплату послуг адвоката (видатковий касовий ордер, квитанція про оплату наданих послуг та акт виконаних робіт) стороною позивача суду не надано, підстави для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу відсутні.

Outcome: approved