Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Представник позивача за первісним позовом - [PERSON] - адвокат Попов В.В. звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19.11.2019 року рішенням суду було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу було набуте спільне майно, а саме: автомобіль Nissan Pathfinder н/з [NUMBER] , 2011 р.в. вартістю 405 000 грн., квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47.7 кв.м. вартістю 1 504 100 грн., нежитлове приміщення салону краси будинок [ADDRESS] вартістю 915 000 грн., незакінчене будівництво садового будинку [ADDRESS] вартістю 2 219 609 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно, тому позивач змушений був звернутись до суду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Попов В.В. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні первісного позову наполягав, обставини зазначені в позові підтримав в повному обсязі. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання майна особистою власністю просив відмовити, надіслав відзив на зустрічну позовну заяву в якій зазначив, що відповідно постанови ВС ВП 372/504/17 від 21.11.2018 р. діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та тягар доказування обставин, необхідних для спростування її, покладається на того з подружжя хто її спростовую. Крім того, суду не надано підтвердження того, що подружжя припинило стосунки в 2015 році, розписка про продаж авто «Toyota Corolla», 2005 року випуску, що було власністю відповідачки, не є належним доказом отримання нею 22 000 доларів США, які [PERSON] витратила на придбання спільної квартири, оскільки суду не надано відповідних банківських документів. Також не підтверджено факту придбання спільної квартири [ADDRESS] за особисті кошти відповідачки, а саме те, що кошти отриманні від [PERSON] , були її особистістю і перераховані за інвестиційним договором за спірну квартиру. Немає доказів на підтвердження того, що будівництвом садового буд. [ADDRESS] «Оптиміст» ОСК «Чайка» Дачненської сільської ради Биляївського району Одеської області займалась відповідачка за особисті кошти, відсутнє повідомлення про початок будівельних робіт ОД 06212192823 та те, що отриманні від [PERSON] кошти є її особистою власністю (т. 1 а.с. 223-224). Не погоджуючись із позовними вимогами [PERSON] представник відповідачки - адвокатом - Гайдай Я.Ф. було подано зустрічну позовну заяву, якою вона просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: нежитлові приміщення салону краси, розташованого за адресою: [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , незакінчений будівництвом садовий будинок [ADDRESS] «Оптиміст» ОСК «Чайка» Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON] оскільки спірне майно є її приватною власністю, оскільки 01.12.2006 року між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] 2007 р.н. та [PERSON] 2011 р.н. В 2015 році сторони фактично припинили шлюбні відносини, а 19.11.2019 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Діти залишилися проживати разом з матір`ю, батько не цікавиться дітьми, не утримує їх, вони перебувають на її повному утриманні та догляді. 11.11.2020 року [PERSON] уклала новий шлюб та отримала прізвище чоловіка - [PERSON] . Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2006 року було визнано договір про співпрацювання по інвестуванню будівництва квартири [ADDRESS] , укладений 08.12.2004 року між ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та [PERSON] - дійсним та визнано за [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, вказана квартира була набута позивачкою до реєстрацію шлюбу з [PERSON] та є її особистою власністю. 22.12.2005 року [PERSON] набула право власності на автомобіль марки «Toyota Corolla», 2005 року випуску державний номер [NUMBER] , який є особистою власністю [PERSON] . В подальшому, а саме - 03.05.2007 року [PERSON] продала вищезазначений автомобіль, який був її особистою власністю за 22000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою та за кошти від продажу автомобілю, 13.03.2008 року придбала спірну квартиру [ADDRESS] , почала реконструкцію вказаного приміщення під приміщення салону красоти. 08.04.2010 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення даного салону красоти. Таким чином, враховуючи те, що даний об`єкт нерухомості було придбано від продажу автомобілю, який був особистою власністю відповідачки, він є її особистою власністю. 21.06.2010 року [PERSON] вирішила придбати квартиру [ADDRESS] для чого уклала договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, кошти в розмірі 80000 Євро, на придбання якого на її особистий рахунок надійшли від [PERSON] , який є її двоюрідним братом, що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] із якого вбачається, що 09 червня 2010 року на рахунок [PERSON] надійшли кошти в розмірі 40 000 Євро та 17 червня 2010 року надійшла сума в розмірі 40 000 Євро. 17 червня 2010 року грошові кошти з єврового рахунку [PERSON] було перераховано на гривневий рахунок, що підтверджується відповідною випискою з рахунку, наданою АБ «Південний». 17 жовтня 2012 року [PERSON] було зареєстровано в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомні про початок будівельних робіт. Після реєстрації Повідомлення, з метою початку проведення будівельних робіт відповідачка отримала від [PERSON] , який є її вітчимом грошові кошти в розмірі 35000 Євро, які були перераховані на її особистий рахунок в АБ «Південний», що підтверджується виписками з рахунку [PERSON] . Вказані кошти були подаровані відповідачці на будівництво садового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . 21.06.2014 року, [PERSON] за договором купівлі-продажу продала належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] за 665 351 грн. Після продажу вказаної квартири, вона продовжила будівництво вищезазначеного садового будинку. Крім того, [PERSON] продала [PERSON] паркувальне місце № 24 для автомобіля за адресою: [ADDRESS] за 11 000 гривень. З 2015 року сторони припинили шлюбні відносини і не вели спільного господарства, а фактично будинок будувався з червня 2014 року по 2019 рік, тому є особистою власністю [PERSON] , виходячи з того, що його будування відбувалося за кошти від продажу особистої квартири [PERSON] та вже після припинення шлюбних відносин. Також відповідачка зауважує, що позивач майже ніколи не працював, не дбав про сім`ю, ніколи не приймав участі в ремонтних роботах ані власними силами, ані грошовими коштами (т. 1 а.с. 172-195). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гайдай Я.Ф. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, підтримала зустрічну позовну заяву, просила її задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 19.11.2019 року, укладений 01.12.2006 року шлюб між сторонами припинено (т. 1 а.с. 5-6). Згідно відповіді від 06.10.2020 року № 31/15/5141Х1520 ТСЦ МВС № 5141 спірне авто Nissan Pathfinder н/з [NUMBER] , 2011 р.в. відповідно свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] від 13.07.2017 р. зареєстрований за [PERSON] (т. 1 а.с. 7). До реєстрації шлюбу 01.12.2006 р., рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2006 р. було визнано договір про співпрацювання по інвестуванню будівництва квартири [ADDRESS] , укладений 08 грудня 2004 року між ВАТ «Одеський домобудівний комбінат» та [PERSON] - дійсним та визнано за [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 8, 179, 187). Також до реєстрації шлюбу з позивачем, 22.12.2005 року [PERSON] набула право власності на автомобіль марки Toyota Corolla, 2005 року випуску державний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 181). Даний автомобіль 03.05.2007 року [PERSON] продала [PERSON] за розпискою, що підтверджується відповіддю від 15.03.2021 р. № 31/15-82аз РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області (т. 1 а.с. 194-195). 13.03.2008 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу посвідченим Першою одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» номер запису № 325 в кн.б83пр-34. 08.04.2010 року [PERSON] виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення салону красоти, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано в «ОМБТІ та РОН» номер запису 325 в кн.96неж-98 (т. 1 а.с.182-184). 21.06.2010 року [PERSON] уклала договір № ПЕС/ПБ-170 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, що в подальшому стало підставою для придбання у власність кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 185, 186). Відповідно договору купівлі-продажу від 21.06.2014 р. [PERSON] продала [PERSON] та [PERSON] кожному в рівних частинах квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 180). Згідно розписки від 28.06.2014 року [PERSON] продала [PERSON] парко місце для авто за адресою [ADDRESS] за 11 000 грн. (т. 1 а.с. 188). Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У своїй правовій позиції ВСУ у справі № 6-2565цс16 вказував про те, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Так, з викладеного вбачається, що визнати ідеальні частки подружжя у спільному майні без його реального поділу і залишити це майно у спільній частковій власності допускається у разі неподільності речі, що є у спільній сумісній власності, відсутності згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, визначаючи за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Nissan Pathfinder, н/з [NUMBER] , 2011 р.в., кузов № [NUMBER] двигун YD25718176B чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 13 липня 2017 року, суд виходить з того, що авто придбане в період шлюбу та в порядку ст.ст. 60, 70 СК України підлягає поділу. Відмовляючи позивачу в поділі між ним та колишньою дружиною квартири [ADDRESS] , загальною площею 47.7 кв.м. вартістю 1 504 100 грн., нежитлового приміщення салону краси будинок [ADDRESS] вартістю 915 000 грн. та незакінченого будівництва садового будинку [ADDRESS] вартістю 2 219 609 грн. (вартість майна встановлена за ініціативою позивача згідно висновку про вартість (додана до позовної заяви т. 1 а.с. 17-120) суд виходить з наступного. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Також правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 визначає, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Від так, [PERSON] стверджує, що кошти на придбання - 13.03.2008 року кв. [ADDRESS] , вона набула після продажу свого особистого майна, а саме у 2007 р. автомобіля марки «Toyota Corolla», 2005 року випуску, з чим суд погоджується оскільки майно дійсно було особистою власністю відповідачки, а стороною позивача на спростування цього факту доказів не надано. Суд також погоджується з тим, що квартиру [ADDRESS] було придбано за ініціативою саме відповідачки, оскільки саме вона 21.06.2010 р. уклала договір про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна і саме на її рахунки надходили кошти для його придбання та будівництва, що підтверджується виписками з особистого рахунку [PERSON] про перерахунок їй від [PERSON] коштів в розмірі 80000 Євро (09 червня 2010 року на рахунок [PERSON] надійшли кошти в розмірі 40 000 Євро та 17 червня 2010 року знов таки надійшла сума в розмірі 40 000 Євро. ) та перераховані з єврового рахунку [PERSON] на її гривневий рахунок, що підтверджується відповідною випискою з рахунку, наданою АБ «Південний» (т. 1 а.с. 189-192). Твердження про те, що 17.10.2012 року [PERSON] було зареєстровано в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області повідомлення № ОД 06212192823 про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомні про початок будівельних робіт, суд не бере до уваги, оскільки відповідачкою не надано належного доказу на підтвердження цього. Однак, суд погоджується з тим, що кошти на будівництво садового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] виділяла та отримувала особисто, що підтверджується особистими рахунками відповідачки, згідно яких вона отримала від [PERSON] , грошові кошти в розмірі 35000 Євро, які були перераховані на її особистий рахунок в АБ «Південний» (07.08.2012 року-11550 євро, 08.08.2012 року - 11500 євро, 11.09.2012 року - 6000 євро, 27.0.2012 року - 6000 євро.), а також від продажу у 2014 році кв. [ADDRESS] , яка була набута позивачкою до реєстрацію шлюбу з [PERSON] та є її особистою власністю. Також, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2013 року допомагала по господарству в домоволодінні [PERSON] . Сім`я проживала в квартирі, у 2014 році в сім`ї почався розлад, в той період 2014 року [PERSON] говорив, що «більш жити тут не збирається та вирішив піти до АТО». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою та кумою сторін по справі. Познайомилась з сім`єю відповідачки у 2007 році, коли придбала квартиру. Усі фінансові відносини у сім`ї були покладенні на [PERSON] , вона ходила на роботу, а [PERSON] (первісний позивач) сидів дома. З 2014 року вони сім`єю не проживають, [PERSON] виїхав з квартири, матеріальної участі у вихованні дітей [PERSON] не приймає та не бажає приймати. Свідок стверджувала, що усе нерухоме майно придбала саме [PERSON] . Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, а саме: насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, а також тим що, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, може бути спростовано тим із подружжя хто його оспорює. Слід зазначати, що первісним позивачем не надано жодного доказу про участь ним у придбанні, продажі нерухомого чи рухомого майна в період шлюбу з 01.12.2006 р. по 19.11.2019 р., крім автомобіля Nissan Pathfinder н/з [NUMBER] , 2011 р.в., що зареєстрований за позивачем. Усі договори були ініціативою відповідачки та її участі, кошти перераховувались лише на її рахунки. Крім того, стороною позивача надана копія трудової книжки [PERSON] де визначено, що в період з 01.01.2004 р по 11.09.2013 р. позивач взагалі не був офіційно працевлаштованим, а у 2013 р. пропрацював три місяці. З 04.09.2015 р. по 04.01.2016 р. був прийнятий на військову службу за контрактом, тому міг приймати участь в будівництві будинку лише фінансово, однак доказів на підтвердження цього суду не надано. Свідками також в судовому засіданні зазначено, що позивач будь-яким чином не приймав участі в придбанні майна в період перебування у шлюбі, а З 2014 року сторони, як подружжя не проживають. Згідно відповіді ГУ Пенсійного фонду України в Одеській області [PERSON] на обліку пенсійного фонду не перебуває та пенсіє не отримує (т. 2 а.с. 21). Згідно з виписки з Реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] не зареєстровано будь-якого нерухомого майна (т. 2 а.с. 22). В той час як, стороною відповідачки надано докази на підтвердження того, що саме вона приймала участь в придбанні та продажі майна, фінансові операції збігаються з часом придбання нею нерухомого майна. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним судом у постановах від 10.02.2021 у справі № 204/5407/17 (провадження 61-17702св19) та від 17.06.2021 у справі № 128/1511/19 (провадження № 61-16161св20). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, з огляду на зазначене, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання майна особистою власністю підлягають задоволенню..

Outcome: partial