Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що вона є власницею кооперативної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 356683 29 березня 1994 року. Вказує, що за її згодою у вказаній квартирі зареєстровані: онука [PERSON] , її донька [PERSON] та онука [PERSON] . У червні 2014 року відповідачка та її діти виїхали за кордон - до Польщі і залишились там на постійне проживання. У грудні 2018 року її донька та онука приїздили до неї у гості. 15 січня 2019 року її онука [PERSON] отримала паспорт громадянина України. Нажаль, під час відвідування між нею та донькою трапилось непорозуміння. З січня 2019 року вони не спілкуються, на дзвінки донька та онука не відповідають, зв`язку із дітьми вона не має. Відповідачі у квартирі не проживають, особистих речей не мають. Зазначає, що факт не проживання у квартирі підтверджується довідкою-актом про склад родини № б/н від 14 вересня 2021 року, складеним заступником голови ЖБК «Жовтневий 163». При цьому, позивачка разом із чоловіком проживають у іншій квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , тому вона змушена утримувати дві квартири, сплачувати комунальні послуги, вартість яких залежить від кількості зареєстрованих осіб, її чоловік теж є пенсіонером, у них зростають борги за оплату комунальних послуг, відповідачка матеріальної допомоги на утримання квартири не надає. У зв`язку із тим, що порушуються її права, як власника майна, просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідачі не скористалися своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направили. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 вересня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що [PERSON] є власницею кооперативної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації, за реєстровим № 356683 29 березня 1994 року. Відповідно до інформації про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 вересня 2021 року № 02-1307-1310 у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 14 вересня 2021 року головою ЖБК «Жовтневий 163» складено довідку-акт про те, що [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , є власницею квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які з червня 2014 року по теперішній час у квартирі не проживають. 31 серпня 2021 року [PERSON] надано нотаріально посвідчену згоду на зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована у реєстрі за № 36/118-н/36-2021-7-695. 31 серпня 2021 року [PERSON] за згодою із матір`ю [PERSON] , на підставі довіреності 36 АВ 3532689 уповноважила [PERSON] бути її представником, яка зареєстрована у реєстрі за № 36/118-н/36-2021-7-694. Довіреністю 36 АВ 3532720 від 02 вересня 2021 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником, яка зареєстрована у реєстрі за № 36/118-н/36-2021-7-714. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради наданий висновок від 23 жовтня 2021 року № 01.1-23-233 щодо доцільності зняття з реєстрації неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , зазначено, що визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] є неможливим. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Тобто питання щодо зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, вирішується за згодою батьків такої. Вирішуючи питання щодо прийняття до уваги висновку органу опіки та піклування під час вирішення указаного спору, суд враховує наступне. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛм у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). У зв`язку з викладеними обставинами, з урахуванням нотаріально посвідченої згоди відповідачки на зняття з реєстрації неповнолітньої, приймаючи до уваги те, що позивачці належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останніх, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні до суду із позовом сплачений судовий збір у розмірі 908 грн., тому такий підлягає стягненню з відповідачки.

Outcome: approved