Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У липні 2020 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Шевченківської районної в м. Києві Державної адміністрації, Київська міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, згідно з яким, просить суд: просить суд визнати за [PERSON] право користування жилим приміщення у кварті [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.01.1990 року, виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів видав [PERSON] , ордер №110 на зайняття квартири [ADDRESS] . У вищезазначеному ордері вказано, що жиле приміщення надається на сім`ю у складі трьох осіб: наймач - [PERSON] , його мати [PERSON] та батько [PERSON] . Позивач зазначає, що 08.12.1995 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом по укладення шлюбу [NUMBER] від 08.12.1995 року. З цього часу вона постійно проживала разом з чоловіком та його батьками у кв. [ADDRESS] без реєстації. Дотепер вказана квартира не приватизована, є комунальною власністю і обліковується на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житло фонду Шевченківського району м. Києва». Позивач зазначає, що батьки її чоловіка: мати [PERSON] , померла [INFO] , батько [PERSON] , помер [INFO] . А її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Так, позивач вказує, що 10.05.2016 року, позивач звернулася до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем квартири [ADDRESS] , замість попереднього наймача її чоловіка [PERSON] , та переоформлення на неї ордеру, просиляючись на те, що вона тривалий час проживала в цій квартирі на правах члена сім`ї наймача. Просила визнати за нею право користування цією квартирою. Проте, листом від 10.06.2016 року адміністрації позивачу відмовили, посилаючись на відсутність правових підстав. Разом з тим, позивач зазначає, що 05.08.2016 року зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва за захистом її прав з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київської міської ради, про визнання права користування вказаним житловим приміщенням, позовні вимоги у цивільній справі №761/27875/16-ц суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі та визнав за позивачем право користування квартирою. Проте, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2017 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року скасовано і ухвалене нове рішення про відмову у позові. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної зазначив, що поруч зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відтак у квартирі [ADDRESS] позивач користування житловою площею не може набути. Касаційний цивільний суд рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2016 року залишив без змін. При цьому, позивач вказує, що вона не має місця реєстрації і постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] , єдине місце її проживання це кв. [ADDRESS] . Так, позивач зазначає, що 09.04.2020 року нею на адресу Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації було направлено лист, щодо зміни договору найму та визнання її наймача за раніше укладеним договором найму та визнання її наймачем за раніше укладеним договором зазначеної вище квартири. В травні вона отримала від Шевченківської районної вмісті Києві державної адміністрації лист №109-109/С-702 від 08.05.2020 р. в якому зазначалось, що станом на сьогодні а адміністрації району не має правових підстав для розгляду зазначеного, питання, оскільки позивачем було вичерпано усі національні засоби юридичного захисту та отримано рішення суду касаційної інстанції. У зв`язку із викладеним позивач просись суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 06.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрації на позову заяву, у якій відповідач просив суд відмовити у задоволені позову повністю. Відповідачем у відзиві зазначено, що особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито згідно ордеру №110 від 10.01.1990, який є єдиною підставою для вселення в отримане по обміну жиле приміщення. Даний ордер був виписаний на [PERSON] (помер [INFO] ) родиною з 3 осіб (він, батько та мати). Відповідач звертає увагу суду, на те що Позивач за вищевказаною адресою не зареєстрована, в ордері на жиле приміщення не значилась та квартира не була приватизована. Відповідач зазначає, що судами апеляційної та касаційної інстанції у справі № 761/27875/16-ц встановлено, що Позивач весь час отримує медичне обслуговування, пенсію та сплачує комунальні послуги за адресою [ADDRESS] . При цьому відповідач зазначає, що 13.03.2020 року (в той час, коли в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебувала справа 761/25740/19 про виселення [PERSON] зі спірного житлового приміщення) Позивач самостійно знялась з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . 19.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача Київська міська рада у яку відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та зазначено, що у позивача відсутні будь-які законні підстави для визнання її членом сім`ї наймача квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача Шевченківська районної в м. Києві державна адміністрація заперечувала проти задоволення позову. Відповідач Київська міська рада у судове засідання не з`явиласявся, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, у відзиві просив суд розгляд справи проводити без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19.10.2017 року апеляційну скаргу представника Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - Садикової Ольги Юріївни задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволення позовних вимог [PERSON] до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та визнання наймачем за договором найму відмовлено (а.с. 70-73). Постановою Верховного суду від 04.02.2020 року касаційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення, рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.10.2017 року залишено без змін (а.с. 61-69). При цьому, постановою Верховного суду від 04.02.2020 року та рішенням Апеляційного суду від 19.10.2017 року було встановлені наступні обставини. 10.01.1990 рок виконавчий комітеті Київської міської ради народних депутатів видав [PERSON] ордер № 110 на зайняття квартири [ADDRESS] . У вказаному ордері вказано, що жиле приміщення надається на сім`ю у складі трьох осіб: наймач - [PERSON] , його мати [PERSON] та його батько - [PERSON] . Судом встановлено і сторонами не оспорювалось, що станом на день розгляду справи квартира [ADDRESS] не приватизована, є комунальною власністю і обліковується на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києві». 08.12.1995 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб. Батьки наймача квартири [PERSON] і [PERSON] померли [INFO] та [INFO] відповідно, а сам [PERSON] помер [INFO] . 10.05.2016 року [PERSON] звернулась до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем квартири [ADDRESS] . Листом від 10.06.2016 року Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про винесення порушення питання на засідання районної громадської комісії з житлових питань та прийняття за наслідками його розгляду рішення про відмову у задоволенні заяви, так як [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрована, в ордері на жиле приміщення як член сім`ї наймача не значиться, квартира не приватизована. Касаційним судом встановлено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрованою ніколи не значилась і письмову згоду про вселення до цієї квартири від наймача та членів його сім`ї не отримувала, натомість постійно зареєстрована у квартирі [ADDRESS] та за цією адресою отримує медичне обслуговування, пенсію, а також оплачує комунальні послуги. Дослідивши такі обставини суд апеляційної інстанції відхилив покази наданих судом першої інстанції які свідків [PERSON] і [PERSON] , які повідомили про проживання позивача у спірній квартирі близько 20 років. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином вищенаведені обставини доказуванню не підлягають. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст. 61 Житлового кодексу України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Отже, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира на праві власності не зареєстрована, у відповідача на момент звернення позивача із позовом відсутні правові підстави щодо зайняття спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР ). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, позивач зазначає, що вона не має місця реєстрації і постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] , єдине місце її проживання це кв. [ADDRESS] , а також 08.12.1995 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом по укладення шлюбу [NUMBER] від 08.12.1995 року. З цього часу вона постійно проживала разом з чоловіком та його батьками у кв. [ADDRESS] без реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 12, частини п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено належність доказів належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсність обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають знач для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому відповідно до частини 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи викладене та враховуючи встановлені обставини касаційними та апеляційними судами у справі № 761/27875/16-ц суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів та не встановлено у судовому засіданні, що у позивача змінилось місце реєстрації її проживання, а також стороною позивача не надано жодних доказів щодо сплати нею оплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи не містять доказів проживання позивача за вказаною адресою. А наявна в матеріалах справи незавірена копія акту про те, що сусіди позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] засвідчено тільки на проживання позивача [PERSON] в кв. [ADDRESS] в період з 08.12.1995 по 1 квітня 2016 без реєстрації, в даному випадку судом оцінюється критично оскільки є незавіреною та не містить інформації щодо предмета спору станом на час звернення до суду із вказаним позовом (а.с.16). При цьому, як вбачається з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №229106312 від 22.10.2020 року у позивача [PERSON] наявне право приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 96). Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не має достатніх правових підстав для зайняття спірної квартири, відповідного рішення про надання відповідачу житлової площі для проживання не приймалося, ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, видавався на іншу особу, на відповідача безпосередньо не видався, а також те, що відповідачем протягом всього розгляду справи не надано в розумінні ст. 61 ЦПК України, доказів, які свідчили б про правомірність зайняття квартири [ADDRESS] , а також те, що [PERSON] має право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , доказів зворотнього позивачем до матеріалів справи не долучено, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed