Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» (далі позивач), звернулось до суду з позовом, в якому просить: - в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ML-701/923/2007 від 25.10.2007 року (далі Кредитний договір) у розмірі 2528457,80 грн. (у тому числі 1123513,65 грн. заборгованість по тілу кредиту, 22483,19 грн. заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам, 1264228,90 грн. пеня) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира) та належить [PERSON] (далі відповідач) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на час проведення торгів щодо відчуження предмету іпотеки; - передати предмет іпотеки, а саме Квартиру, в управління позивача на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. В обґрунтування позову зазначено, що 25.10.2007 року між ПАТ «ОТП-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] був укладений Кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 56464,36 доларів США. 29.10.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ПАТ «ОТП-Банк» та відповідачем укладений Договір іпотеки № PCL-701/923/2007 (далі Договір іпотеки), предметом якого є Квартира. Згідно умов Договору іпотеки відповідач зобов`язалась відповідати перед банком за повне і своєчасне виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором. [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.04.2015 року, ухваленим у справі № 643/17766/14-ц, стягнуто з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором в розмірі 2528457,80 грн. На даний час вказане рішення не виконано, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні 14.06.2021 року судом ухвалено залучити ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» до участі у справі в якості правонаступника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (позивача). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.10.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначивши, що в позасудовому порядку задовольнила вимоги позивача та переоформила Квартиру у власність ТОВ «Фінансова компанія «Маніту». Судом встановлені наступні фактичні обставини. Квартира належала на праві власності відповідачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.10.2004 року Одинадцятою Харківською державною нотаріальної конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1216, та Угоди про поділ спадкового майна, посвідченої 01.10.2004 року Одинадцятою Харківською державною нотаріальної конторою, зареєстрованої в реєстрі за № 3-1222, зареєстрованої в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.10.2004 року. Право власності [PERSON] на Квартиру підтверджується даними Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5039911 від 13.10.2004 року, виданого КП «ХМБТІ». 29.10.2007 року між ПАТ «ОТП-Банк» (іпотекодержателем) та відповідачем [PERSON] (іпотекодавцем) укладений Договір іпотеки № PCL-701/923/2007, згідно умов якого відповідач передала Квартиру в іпотеку для забезпечення повного і своєчасного виконання [PERSON] його боргових зобов`язань за Кредитним договором. Як вбачається з Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП-Банк» (продавцем) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (покупцем), Договору про відступлення прав вимоги від 07.07.2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП-Банк» (клієнтом) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактором), Договору факторингу № 04-1/12/2020 від 04.12.2020 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнтом) та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» (фактором), Договору відступлення прав вимоги від 04.12.2020 року за Договором іпотеки № PCL-701/923/2007, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (первісним кредитором) та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» (новим кредитором), ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» набула права вимоги за вказаними вище Кредитним договором та Договором іпотеки. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 255696587 від 07.05.2021 року, Квартира зареєстрована на праві власності за ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» на підставі вимоги [PERSON] , [PERSON] , Договору іпотеки та Договору відступлення прав вимоги. Як вбачається з довідки ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» № 24/06/21 від 24.06.2021 року, виданої на ім`я відповідача, ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» у зв`язку із зверненням стягнення на Предмет іпотеки за Договором іпотеки № PCL-701/923/2007 від 29.10.2007 року, а саме Квартиру, та за умови відсутності у майбутньому дій позичальника [PERSON] , спрямованих на оскарження процедури позасудового стягнення на Предмет іпотеки, повідомляє про відсутність заборгованості та будь-яких претензій за Кредитним договором № ML-701/923/2007 від 25.10.2007 року до [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що дійсно ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» в позасудовому порядку звернула стягнення на Квартиру та на даний момент є її власником. Таким чином, судом встановлено, що на час вирішення справи позивачем в позасудовому порядку вже звернено стягнення на предмет іпотеки (Квартиру) та станом на даний час власником Квартири є позивач, а не відповідач. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. соба, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 19.05.2021 року в справі № 756/2298/18, у справі за позовом іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки\~\~належним відповідачем є іпотекодавець або особа, яка набула статус іпотекодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 по справі № 291/1024/18-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18) (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) (пункт 75)). Судом встановлено, що станом на час вирішення справи [PERSON] не є власником Квартира та іпотекодавцем, тобто не є належним відповідачем у справі. Таким чином, позов пред`явлений до неналежного відповідача. Крім того, судом встановлено, що спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (Квартиру) фактично вирішений в позасудовому порядку та власником Квартири на даний час є ТОВ «Фінансова компанія «Маніту», тобто позивач. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року в справі № 522/8782/16-ц, логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми (пункт 2 частина першої\~статті 255 ЦПК України) дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.\~\~Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). Судом у судовому засіданні було уточнено у представника позивача, чи будуть в нього клопотання про залишення позову без розгляду, відмови від позову тощо. Представник позивача зазначив, що такі клопотання в нього відсутні та він наполягає на вирішенні спору по суті. За таких обставин, оскільки станом на час вирішення справи відповідач вже не є власником Квартири та іпотекодавцем, а позивач в позасудовому порядку набув право власності на предмет спору, а саме на Квартиру, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про звернення стягнення на Квартиру, який пред`явлений до [PERSON] . Оцінюючи інші доводи позивача та відповідача, викладені в заявах по суті справи, а також висловлені в судовому засіданні, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи підстави, з яких у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам і аргументам сторін, викладеним в заявах по суті справи, а також іншим наданим сторонами доказам. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд на підставі ст. 141 ЦПК України відмовляє у стягненні з відповідачки на користь позивача понесених останнім судових витрат.

Outcome: dismissed