Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 21.01.2004 року Відділ Державної реєстрації житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації видав Свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого право власності на вищевказану квартиру належить в рівних частинах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 30.03.2007 року [PERSON] на підставі Договору дарування ј квартири, подарував [PERSON] свою частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, [PERSON] та [PERSON] є рідним братом та сестрою [PERSON] . 30.10.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Так, [PERSON] , після укладання шлюбу змінив прізвище на « [PERSON] ». Під час проживання в даній квартирі [PERSON] по відношенню до заявника та інших членів сім`ї часто створює конфлікти, що призводило до суперечок та викликів поліції. Так, безпосередньо [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї за заявами заявника та сестри [PERSON] , що підтверджується постановами суду. [PERSON] ніде не працює та не отримує жодних доходів, до винесених постанов відноситься скептично та ігнорує їх виконання. Постійні конфлікти, що відбуваються, часто не фіксувалися та залишалися у вирішені «сімейного кола». Тільки за 2021 рік було винесено чотири постанови про притягнення до відповідальності за вчинення домашнього насильства. [PERSON] погрожує всім членам сім`ї фізичною розправою та вчиненням дій, що може призвести до летального випадку. Так, зокрема 22.08.2021 року [PERSON] вчинив наступні дії: вдарив по голові [PERSON] металічним предметом, що підтверджується відео доказами, чим привів до травми голови заявника. На підставі викладеного заявник звертається до суду з даною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] у судовому засіданні просив вимоги заяви задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] на початку судового розгляду просив у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі, у подальшому у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності заінтересованої особи. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні просила у задоволенні заяви відмовити в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні просив в задоволенні заяви відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є власником ј частини вказаної квартири, що підтверджується Договором дарування ј частини квартири від 30.03.2007 року та Довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , а також сестра заявника [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (по ј частині кожен), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 21.01.2004 року. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] складається з чотирьох кімнат. При розгляді справи встановлено, що між заявником та заінтересованими особами постійно виникають сварки з приводу проживання та користування квартирою [ADDRESS] , що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції. Обгрунтовуючи свою заяву, [PERSON] вказує про те, що між ним та братом [PERSON] постійно виникають сварки, конфлікти, останній погрожує йому, застосовує фізичну силу, погрожує фізичною розправою, що може призвести до летальних наслідків, що змусило його звернутися до суду з даною заявою. Вирішуючи по суті вимоги заявника, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.і 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, встановлено, що між [PERSON] та його братом [PERSON] існують неприязні відносини та спір щодо користування жилим приміщенням. Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументував вчиненням щодо нього психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії постанов суду, заяв до правоохоронних органів та висновок експертного дослідження. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо нього зі сторони [PERSON] , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису. Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою [PERSON] , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо нього насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, [PERSON] в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо нього, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку невидачі щодо [PERSON] обмежувального припису, а тому законних підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду немає. Також слід зазначити, що заінтересована особа [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , зареєстрований у вказаній квартирі та постійно у ній проживає, іншого житла не має. Крім того, відповідно до довідки Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 25.05.2018 року [PERSON] перебуває на диспансерному обліку Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. У разі видачі судом обмежувального припису [PERSON] буде позбавлений на певний термін єдиного житла, з урахуванням наявних у нього психічних захворювань не матиме змоги забезпечити себе житлом та належними умовами проживання, що може призвести до летальних наслідків. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed