Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання угод недійсними та витребування нерухомого майна. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за договором дарування, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори 02.07.1997 року, позивачу була подарована двокімнатна квартира [ADDRESS] . Вказаний договір було зареєстровано в Херсонському БТІ 16.07.1997 року за №33601. З моменту набуття права власності і до теперішнього часу [PERSON] не виявляла намірів та не вчиняла дії, спрямованих на відчуження квартири. Весь цей час позивач особисто утримувала квартиру та сплачувала всі комунальні послуги. Більш того, в даній квартирі було зареєстровано місце проживання матері позивача [PERSON] , яка час від часу проживала в квартирі. Натомість, навесні 2016 року, відбулося проникнення до квартири позивача і намагання в неї вселитися з боку відповідача - [PERSON] , у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися до правоохоронних органів. Під час проведення досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №12016230240001306 за заявою про проникнення до квартири, [PERSON] стало відомо про існування т.з. «біржового договору» від 15.09.1997 року, за яким остання начебто здійснила відчуження належної їй квартири на користь [PERSON] , який згодом за договором від 09.02.2016 року здійснив відчуження квартири на користь [PERSON] , яка через вісім днів 17.02.2016 року продала квартиру відповідачці [PERSON] . Потім, остання передала квартиру в іпотеку своїй доньці відповідачці [PERSON] . Позивач вважає, що біржовий договір від 15.09.1997 року та іпотечний договір від 11.05.2016 року мають бути визнані недійсними, а квартира [ADDRESS] витребувана від відповідачки [PERSON] на користь позивача. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати недійсним біржовий договір від 15.09.1997 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з реєстраційним №100355; визнати недійсним договір іпотеки від 11.05.2016 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] ; витребувати від [PERSON] на користь позивача квартиру [ADDRESS] . Покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 22.08.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 12.06.2018 року розгляд справи призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. 23.07.2018 року представник [PERSON] , який діє від імені та в інтересах відповідача [PERSON] , подав до суду відзив, відповідно до якого відповідач не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі, вважаючи їх незаконними і необґрунтованими. На підтвердження своїх обставин, позивач подав до суду копію висновку судового експерта від 07.09.2016 року, виданого в рамках кримінального провадження №12016230240001306. Ця копія є неякісною, що унеможливлює її прочитання, не засвідчена належним чином та не містить описово-мотивувальної частини, у зв`язку з чим не зрозуміло на підставі чого зроблено висновок. Таким чином, позивач не підтвердив обставини, якими він обґрунтовує вимоги, допустимими і достатніми доказами. Належність квартири позивачу підтверджено копією договору дарування від 02.07.1997 року. Перехід права власності на квартиру відповідача [PERSON] підтверджено копією договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2016 року, за яким продавцем була [PERSON] . Проте, позивач не надав доказів у підтвердження переходу права власності на квартиру від [PERSON] до іншої особи. У позивача відсутні підстави на визнання біржового договору недійсним. Іншою вимогою позивача є визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 11.05.2016 року, умовами якого було обтяжено квартиру. В рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу, 30.10.2017 року ДП «СЕТАМ» було реалізовано квартиру, з електронних товарів, за рахунок чого останньому перерахованому частину заборгованості. За таких умов, предмет спору щодо визнання недійсним договору іпотеки відсутній. Крім того, позивач, на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України, просить суд витребувати квартиру у відповідача [PERSON] . Однак, [PERSON] вже не є власником квартири. Враховуючи викладене, вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Ухвалою суду від 20.09.2018 року витребувано докази. Ухвалою суду від 19.02.2020 року призначено судову почеркознавчу експертизу по справі. Ухвалою суду від 12.10.2020 року поновлено провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 10.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 22.10.2021 року витребувано докази. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмоівити у задоволенні позову за необгрунтованістю. В останнє судове засідання не з"явилася, повідомлена про час розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановлений законом порядку. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 02.07.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори, [PERSON] прийняла в дар двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір було зареєстровано в Херсонському БТІ 16.07.1997 року за №33601. 03.02.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Пхіденко О.С. прийнято рішення №28054220 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Як підставу виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 15.09.1997 року Української Універсальної Міжрегіональної Товарної Біржі. В подальшому, вказана квартира 09.02.2016 року була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Скрипкою Ю.М. за реєстровим №54. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.02.2016 року, номер запису про право власності 13248059. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2016 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 839270665101. Відповідно до висновку №310 судової-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження №12016230240001306, складеного 07.09.2016 року, підпис від імені продавця квартири [ADDRESS] в графі «Продавець» зворотного боку біржового договору купівлі-продажу двокімнатної квартири від 15.09.1997 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №81493355 від 01.03.2017 року, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Нікодон О.О. на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 153, виданий 17.02.2016 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Нікодон О.О., 17.02.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] . 05.04.2016 року за заявою [PERSON] про проникнення до квартири [ADDRESS] шляхом пошкодження замка на вхідних дверях, за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за №12016230240001306. 11.05.2016 року укладено іпотечний договір між [PERSON] та [PERSON] . Цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] перед [PERSON] на підставі договору позики від 11.05.2016 року на суму 596 775 грн., з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 31 травня 2016 року. У забезпечення виконання позичальником зобов`язання за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку належну йому на праві приватної власності: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Пхіденка Олександра Сергійовича від 03.02.2016 року №28054220 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Суд прийшов до таких висновків, що оскільки біржовий договір купівлі-продажу від 15.09.1997 року, виданий Українською Універсальною Міжрегіональною Товарною Біржею, нотаріально не посвідчений, то він не може бути підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Українська Універсальна Міжрегіональна Товарна Біржа як юридична особа зареєстрована 15.11.2005 року, в той час як біржовий договір купівлі-продажу двокімнатної квартири датований 15.09.1997 року. Тобто, біржовий договір купівлі-продажу укладено за вісім років до того, як біржа була створена та зареєстрована. Окрім того, у біржовому договорі від 15.09.1997 року зазначено, що у відповідності до ст.227 ЦК України даний договір підлягає реєстрації за місцем знаходження об`єкта в Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації. Однак даний договір у Херсонському МБТІ зареєстровано не було. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом застосування певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи. \~ \~ \~ \~ Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України визначено завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 1997 році, то спір про визнання недійсним біржовий договір купівлі-продажу квартири має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення. Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних відносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР 1963 року). Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У частині першій статі 48 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Порядок укладення договору регламентується законом. Зокрема, згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення (ст. 154 ЦК УРСР 1963 року). Угода купівлі-продажу належить до двосторонніх та оплатних договорів. Істотними умовами такої угоди є предмет договору та його вартість (узгоджена сторонами). Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 20 ЦК УРСР 1963 року, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вимоги позову щодо недійсності біржового договору від 15.09.1997 року купівлі-продажу квартири суд визнає обґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] не підписувала зазначений договір, що підтверджуються письмовими доказами. Доводи позову [PERSON] , що остання не підписувала спірний договір купівлі-продажу своєї квартири, підтверджуються письмовими доказами, а саме, висновкам експерта №20-422 судової почеркознавчої експертизи, складеного 09.10.2020 року ХВ ОНДІСЕ МЮ України, що відповідає критеріям ст.ст. 76-79 ЦПК України та відповідачами не спростовується. Так, згідно висновку експерта №20-422 судової почеркознавчої експертизи від 09.10.2020 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи документів, підпис від імені продавця квартири [ADDRESS] [PERSON] в графі «Продавець» зворотного боку біржового договору купівлі-продажу двокімнатної квартири від 15.09.1997 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. З урахуванням наведених вимог закону та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним біржовий договір від 15.09.1997 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з реєстраційним №100355, є обґрунтованими і підлягають задоволенню згідно ст. 48 ЦК УРСР. Крім того, підлягає визнанню недійсним договір іпотеки від 11.05.2016 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України). Отже, враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання біржового договору від 15.09.1997 року купівлі-продажу квартири та договору іпотеки від 11.05.2016 року недійсними, є доведеними з огляду на неможливості відчужувати майно особою, яка не має майнових прав на неї. Щодо вимог позову про витребування від [PERSON] на користь позивача квартири [ADDRESS] . Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав позивача, який є власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, тобто до відповідача [PERSON] . Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] вибула з власності позивача не по її волі, а шляхом підробки біржового договору, зазначене майно має бути витребуване від відповідача [PERSON] . У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2400,00 грн., а саме з кожного відповідача стягнути 800 грн., що документально підтверджено.

Outcome: approved