Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач [PERSON] є матірю малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , батько якого помер [INFO] . Згідно рішення Глухівського міськрайонного суду від 11.01.2021 року дитину відібрано у відповідача без позбавлення її батьківських прав. В період з 22.09.2020 року по 28.04.2021 року [PERSON] знаходився в обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Шостка. За цей час мати його жодного разу не відвідала, але забезпечувала його матеріально, надсилала на адресу центру посилки з предметами гігієни та одягу, на зв`язок з адміністрацією закладу виходила рідко. Психологом центру під час бесіди з [PERSON] встановлено, що він дуже хотів проживати разом з матір`ю, але переймається через те, що вітчим знову знущатись над ним, бити та не давати їсти. 28.04.2021 року [PERSON] було передано в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] і [PERSON] у м. Ромни. У травні 2021 року відповідач звернулась до служби у справах дітей Есманьської селищної ради із заявою про намір забрати сина шляхом звернення до суду, однак син категорично відмовився повертатись в сім`ю матері на виховання та спільне проживання. З метою вивчення умов щодо повернення дитини до сім`ї відповідача було проведено обстеження умов проживання її сім`ї та встановлені задовільні умови проживання. Тому, виходячи з того, що відповідач своєю поведінкою допустила жорстоке поводження вітчима з її сином, що призвело до відібрання дитини, і не прийняла ніяких дій щодо повернення сина в сім`ю, із ним не проживає, не забезпечує його виховання та утримання, просить суд позбавити її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , у зв`язку з невиконанням нею батьківських обов`язків, та стягнути з неї аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому, просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні спочатку позову не визнала, надавши проти нього заперечення суть яких зводилась до того, що вона любить свого сина і хотіла щоб [PERSON] проживав разом з нею. Пояснила, що забезпечувала дитину в міру своїх можливостей, хоча і не заперечувала того факту, що її нинішній чоловік доволі жорстко ставився до [PERSON] , а вона не завжди захищала сина від неправомірних дій чоловіка. В подальшому відповідач позов визнала, пояснивши зміну позиції тим, що в прийомній сім`ї для [PERSON] створені кращі умови для його проживання, навчання та розвитку ніж могла забезпечити вона. Дитина категорично не хоче повертатись назад до їх сім`ї, а тому враховуючи його інтереси вона погоджується на позбавлення її батьківських прав. Заслухавши представника позивача та відповідача, заслухавши пояснення свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6), який помер [INFO] (а.с. 9). Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 11.01.2021 року [PERSON] відібрано у відповідача без позбавлення її батьківських прав (а.с.45-51), а рішенням виконкому Есманьської селищної ради Шосткинського району Сумської області від 24.02.2021 року дитині надано статус позбавленої батьківського піклування (а.с.10). В період з 22.09.2020 року по 28.04.2021 року [PERSON] знаходився в обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Шостка. За інформацією даного центру мати жодного разу не відвідала сина, але забезпечувала його матеріально, надсилала на адресу центру посилки з предметами гігієни та одягу, на зв`язок з адміністрацією закладу виходила рідко. Психологом центру під час бесіди з [PERSON] встановлено, що він дуже хотів проживати разом з матір`ю, але переймається через те, що вітчим знову знущатись над ним, бити та не давати їсти (а.с.17,18). 28.04.2021 року [PERSON] було передано в дитячий будинок сімейного типу [PERSON] і [PERSON] у м. Ромни (а.с.19). У травні 2021 року відповідач звернулась до служби у справах дітей Есманьської селищної ради із заявоюпро намір забрати сина [PERSON] шляхом звернення до суду (а.с.21). 10 вересня 2021 року комісією здійснено обстеження умов проживання відповідача та встановлено, що умови проживання є задовільними, житлові кімнати потребують часткового ремонту, санітарний стан відповідає нормі, чистота та порядок дотримані, стосунки в сім`є доброзичливі. Разом з чоловіком мають бажання повернути сина [PERSON] в сім`ю (а.с. 12). За місцем проживання [PERSON] характеризується посередньо, а саме, з серпня 2021 року перебуває на обліку у центрі зайнятості, маючи четверо дітей, веде закритий спосіб життя. Разом з чоловіком [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , який ніде не працює, живе за рахунок тимчасових заробітків. Скарги з боку односельців на них відсутні (а.с. 14,15). 27 вересня 2021 року рішенням виконкому Есманьської селищної ради затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки відповідач своєю поведінкою допустила відібрання у неї дитини і не прийняла ніяких дій щодо повернення сина в сім`ю, із ним не проживає, не цікавиться його життям, не забезпечує його виховання та утримання (а.с.11). Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вказане свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків. Як свідчать матеріали справи та покази відповідача, вона разом з чоловіком має намір та бажання забрати дитину з дитячого будинку сімейного типу та займатись її вихованням. В свою чергу позивач не довів ухилення відповідача від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, а наявні в справі докази не є достатніми для позбавлення матері батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, що не здійснює своїх батьківських обов`язків. Суд також зауважує, що єдиною підставою звернення позивача до суду з позовом було те, що відповідач своєю поведінкою ніби-то допустила жорстоке поводження вітчима з її сином. Однак, в даному випадку суд має оцінювати поведінку саме відповідача, а не її чоловіка. Навіть за наявності фактів жорсткого поводження вітчима із дитиною, це не є підставою для позбавлення батьківських прав матері цієї дитини. За таких обставин у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав слід відмовити. Позовна вимога про стягнення аліментів є похідною від позбавлення батьківських прав, тому в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed