Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2014 року по 29.07.2021 року включно. У період перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача. Позивачка намагалася домовитися з відповідачем щодо поділу майна, але згоди дійти не вдалося. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить здійснити поділ автомобіля, залишивши автомобіль у власності відповідача, присудивши їй компенсацію у розмірі половини вартості автомобіля у сумі 134005, 50 грн. 22.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовом. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що до моменту укладення шлюбу у власності відповідача перебував автомобіль Опель, 2002 року випуску. Перед укладенням шлюбу з позивачкою відповідач продав вказаний автомобіль, накопичив додаткові кошти і у період шлюбу придбав спірний автомобіль. Таким чином, автомобіль Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , був придбаний за особисті кошти відповідача, а тому є його особистою власністю. Крім того, за період перебування сторін у шлюбі позивачка не мала доходу, перебувала на утриманні відповідача. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. 05.10.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій вона вказує про те, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного у відзиві на позов, у тому числі наявності у нього до шлюбу автомобіля та факту його продажу. На підставі викладеного представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, врахувавши при розгляді справи Висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2014 року по 29.07.2021 року включно. У період шлюбу 21.02.2017 року сторонами був придбаний автомобіль Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд здійснити поділ вказаного автомобіля, залишивши його у власності відповідача, стягнувши з останнього компенсацію Ѕ вартості автомобіля. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. З урахуванням вимог діючого законодавства та встановлених по справі обставин, а саме щодо придбання сторонами автомобіля у період шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та поділ вказаного автомобіля є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заперечень відповідача про те, що даний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти, а тому не може вважатися спільним майном подружжя, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їм, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користування, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості у розумінні ст. 58, 59 ЦК України і це є її процесуальним обов`язком. Заперечуючи проти спільності придбаного майна та коштів, відповідач посилається на те, що автомобіль ним придбано за особисті кошти, отримані від продажу автомобіля до укладення шлюбу, при цьому суд зазначає, що жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не можуть бути прийняті судом до уваги, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог у частині визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя. Що стосується розміру грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача, то слід зазначити наступне. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 20.10.2021 року ринкова вартість автомобіля Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 233620, 97 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 116810, 48 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1168, 10 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial