Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом згідно якого просить суд поновити їй строк на пред`явленя позову до суду, оскільки такий пропущений з поважних причин. Також просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,406 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що належить [PERSON] в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1249777746253 від 17.05.2017 року, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,406 га., кадастровий номер 4625386400:08:000:0006 в Державному земельному кадастрі. Витребувати від [PERSON] , земельну ділянку площею 0,1494 га. з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що належить [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , скасувати відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та повернути їй, [PERSON] [INFO] .. Стягнути з [PERSON] у її користь судові витрати понесені за наслідками розгляду даної справи. В обґрунтування позовних вимог позивач покликалась на те, що 17.10.2000 у Моршинській міській раді Львівської області вона отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії І-ЛВ №048761 від 17.10.2000 площею 0,1494 га. з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, який був виданий на підставі рішення № 166 від 19.07.2000 виконавчого комітету Моршинської міської ради. 07.04.2009 головою Стрийської державної адміністрації Львівської області було видано розпорядження № 184 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Станківської сільської ради громадянці [PERSON] » у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки - ріллі площею 0,406 га. у урочищі «Біля солдата» на території Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області. Проте, 12.12.2012 Львівський окружний адміністративний суд у справі № 2а-4307/11/1370 визнав протиправним та скасував розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації Львівської області №184 та визнав нечинним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 4965151 від 04.06.2009 виданий [PERSON] та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010944500090. Звернувшись у лютому 2021 до Моршинської міської ради Львівської області з питанням щодо проведення реєстрації земельної ділянки площею 0,1494 га., вона отримала відмову з якої дізналась про те, що вказане нерухома майно зареєстроване за [PERSON] 17.05.2017 на підставі договору купівлі продажу виданого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Ковалик О.П. № 620. У зв`язку з цим вважає, що земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею, а відтак підлягає захисту на підставі ст. 388 ЦПК України. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, а також заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просила застосувати у даній справі строк позовної давності який пропущений позивачем без поважних причин та відмовити у задоволені позову. Зокрема в обґрунтування заявлених заперечень покликалась на не те, що позивачу ще у 2012 році було відомо про порушення її права володіння земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,1494 га. розташовану на території Станківської сільської ради і належну їй на підставі Держаного акту серії 1-ЛВ № 048761 від 17.10.2000, оскільки вона зверталася з позовом до Львівського окружного адміністративного суду, оскаржувала розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації №184 від 07.04.2009 про передачу у власність спірної земельної ділянки відповідачу [PERSON] та визнала нечинним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] .. У відповідності до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, поважність причин пропуску строків позовної давності з 2012 позивач не обґрунтувала. Також зазначила, що вона є добросовісним набувачем, оскільки набула майно оплатно, не знала і не могла знати, що придбала майно у особи, яка не мала право це майно відчужувати. Крім того, позивачу належить згідно Державного акту право на земельну ділянку площею всього 0,1494 га., при цьому заявляє вимогу про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,406 га. До земельної ділянки площею 0,2566 га. (різниця у площах земельних ділянок) для ведення особистого селянського господарства позивач не має жодного відношення. Відповідач [PERSON] не скористалась правом на подання відзиву. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 березня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 25/ На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідачів 01.04.2021 та 06.04.2021 на адресу суду надійшли відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області /а.с. 37-38/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.04.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з незаконного володіння прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 06.05.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 131/. Ухвалою суду від 06.05.2021 підготовче судове засідання відкладено на 31.05.2021 /а.с. 78/. 31.05.2021 у судовому засіданні у зв`язку з неявкою відповідача оголошено перерву до 26.07.2021/а.с.57/ Ухвалою суду від 26.07.2021 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгялду на 27.08.2021/а.с.63/. 27.08.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 23.09.2021 /а.с. 66-67/ 23.09.2021 судове засідання відкладено у звязку з неявкою відповідачів на 01.11.2021/а.с. 73/ 01.11.2021 судове засіданні відкладено на 25.11.2021 /а.с.79/ Ухвалою суду від 25.11.2021 судове засідання відкладено на 09.12.2021 /а.с.83/. Розгляд справи по суті відбувся 08.02.2022. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Представник позивача адвокат Мундяк М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив суд такі задоволити у повному обсязі. Додатково пояснив, що про те що належна на праві власності позивачу земельна ділянка відчужена остання дізналась після того як звернулась у лютому 2021 до державного реєстратора Моршинської міської ради з питаннням реєстрації вказаної земельної ділянки. Також просив стягнути з відповідача [PERSON] у користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., про що долучив квитанцію до прибутково касового ордеру та акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Маципура Г.І. просили суд відмовити у задоволені позову. В обґрунтування заперечень покликались на те, що договір купівлі- продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] придбала спірну земельну ділянку у [PERSON] є законним, на момент укладення такого, нотаріусом перевірялись законність реєстрації даної земельної ділянки за [PERSON] , перевірялось чи знаходиться земельна ділянка під арештом чи заставою. Вважають, що державний акт позивача на земельну ділянку є недійсним, окрім цього позивачем пропущено строк звернення з даним позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволені позову. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.10.2000 на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 19.07.2000 № 166 [PERSON] отримала Державний акт на право власності серії І ЛВ № 048761 на земельну дялянку площею 0,1494 га., яка розташована на території м. Моршин Моршинської міської ради. Вказаний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на праві приватної власності на землю за № 141./а.с.12/ Також судом встановлено, що 07.04.2009 Стрийська районна державна адміністрація видала Розпорядження № 184 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Станківської сільської ради громадянці [PERSON] » згідно з яким затвердила проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 1,3863 га., у тому числі: 0,5598 га. рілля, 0,4060 га., - рілля, 04205 га. - пасовище для ведення особистого селянського господарства на території Станківскої сільської ради громадянці [PERSON] .. Передала у власність земельні ділянки загальною площею 1,3863 га., у тому числі: 0,5598 га. рілля, 0,4060 га., - рілля, 04205 га. - пасовище для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та розпорядилась видати державні акти про право власності на земельну ділянку. 04.06.2009 [PERSON] отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯД № 496515, площею 0,4060 га., яка розташована на території Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області для ведення особистого селянського господарства. Акт було зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010944500090. Вищевказані обставини встановлені постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012, постановленою у справі № 2-а-4307/11/1370 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Стрийської районної державної адміністрації Львівської області, за участю третіх осіб - [PERSON] , Моршинської міської ради Львівської області, Управління Держкомзему у Стрийському районі Львівської області, Станківської сільської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження та державного акту про право власності та не заперечувались учасниками у справи у судовому засіданні. З копії вищевказаної постанови Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012 вбачається, що судом було визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації Львівської області №184 від 07.04.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Стаківської сільської ради громадянці [PERSON] » в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки ріллі площею 0,406 га. в урочищі «Біля Солдата» на території Станківсьої сільської ради Стрийського району Львівської області. Також визнано нечинним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №496515 від 04.06.2009, виданий [PERSON] та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010944500090. Вказане рішення суду набрало законної сили 04.02.2013, а тому обставини, встановлені вказаним рішенням суду у відповідності до ст. 82 ЦПК України мають для даної справи преюдеційне значення та відповідно не підлягають доказуванню. У відповідності до договору купівлі - продажу земельної ділянки укладеного 17.05.2017 між [PERSON] (надалі -продавець) та [PERSON] (надалі-покупець), який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Ковалик О.П., зареєстрованого у реєстрі за № 620, вбачається, що продавець передає за узгоджену сторонами та зазначену у цьому договорі грошову суму належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,4060 га., розташовану у межах, згідно з планом, за адресою Львівська область, Стрийський район, Станківська сільська рада, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625386400:08:000:0006 у власність покупцеві, а покупець приймає зазначену земельну ділянку. Згідно п. 1.2. вказаного договору земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 496515 виданого 04.06.2009 Стрийською районною державною адміністрацією./а.с.18-21/ Судом встановлено, що позивач [PERSON] зверталась у правоохоронні органи з приводу порушення її права власності на земельну ділянку службовими особами Стрийської районної державної адміністрації при оформлені державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] .. Так згідно відповіді Стрийської міжрайонної прокуратури від 14.10.2011 № 44-48 адресованої [PERSON] вбачається, що її звернення від 16.09.2011 розглянуто. Проведеною із залученням спеціалістів Управління держкомзему у Стрийському районі з`ясовано, що при приватизації [PERSON] земельної ділянки площею 0,406 га. (державний акт серії ЯД №496515 реєстраційний № 010944500090 від 04.06.2009) було повторно приватизовано земельну ділянку [PERSON] площею 0,1494 га. (державний акт серії І-ЛВ №048761, реєстраційний №141 від 17.10.2000), чим порушено її право власності на земельну ділянку та вимоги ст. 152,153 Земельного кодексу України./а.с.78/ Згідно довідки за підписом заступника начальника відділу архітектури та містобудуванняМоршиської міської ради Косило А.І. від 22.09.2021 №213 вбачається, що відділ архітектури та містобудування повідомляє, що враховуючи відомості з Державного земельного кадастру та у результаті вивчення документів земельна ділянка, яка перебуває у приватній власності [PERSON] (колишній власник [PERSON] державний акт серія ЯД №496515 реєстраційний номер №10944500090 від 04.06.2009) та земельна ділянка, яка перебуває у приватній власності [PERSON] відповіднодо державного акту серія І-ЛВ №048761,реєстраційний№ 141 від 17.10.2000 накладаються одна на одну./а.с.77/ Також на запит суду, Моршинською міською радою надіслано орієнтовно схему розташування земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] , які накладаються та знаходяться в урощищі «Біля Солдата» на території Моршинської міської ради./а.с. 93-94/ При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України\~кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 41 Конституції України, закріплює, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідностідо ч.ч. 1-2 ст. 373ЦК України, земля є основним національним багатством,що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно з ч.ч. 1-2\~ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідно до ч.1\~ст. 387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст. 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили,\~щодо\~права власності на це майно (п. 9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідний правовий висновок викледений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа № 183/1617/16, (п.п. 142-147), а також у постанові Верховного суду від 12 лютого 2020 року, справа № 761/17142/15-ц, які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 388 ЦК України за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена річ, оскільки призначення такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Позовні вимоги [PERSON] вказують, що пред`явлений позов за своїм характером є віндикаційним позовом. При цьому, застосування вказаного способу захисту можливе лише за наявності факту вибуття речі з володіння власника. У сталій практиці ВС наголошується на застосуванні критерію реєстраційного підтвердження. Тобто, передумовою застосування такого засобу захисту, є те, що позивач має надати підтвердження вибуття із свого володіння майна. В судовому засіданні встановлено що позивач [PERSON] отримавши Державний акт на право власності на земельну ділянку серії І-ЛВ №048761 від 17.10.2000 року та зареєструвавши його у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 141, набула права власності на земельну ділянку площею 0,1494 га. Окрім цього, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.12.2012 було підтверджено право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та встановлено факт порушення її права власності на вказане майно під час приватизації земельної ділянки площею 0,406га. [PERSON] у результаті чого було визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації Львівської області №184 від 07.04.2009 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Станківської сільської ради громадянці [PERSON] » у частині затвердження проекту землоустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки ріллі площею 0,406 га. в урочищі «Біля Солдата» на території Станківсьої сільської ради Стрийського району Львівської області. Також визнано нечинним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №496515 від 04.06.2009, виданий [PERSON] та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010944500090. Вказані факти сторонами у судовому заіданні не заперечувались та не спростовані. Таким чином, [PERSON] достовірно знаюючи, що її Державний акт серії ЯД №496515 від 04.06.2009 на земельну ділянку площею, 0,406 га. визнано нечинним уклала договір купівлі- продажу з [PERSON] , згідно якого відчужила вказану земельну ділянку, яка поглинає ділянку, площею 0,1494 га., що належить на праві власності позивачу, у звязку з чим така вибула з володіння позивача [PERSON] поза її волею. Жодних належних, достовірних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на спростування вищевказаних фактів відповідачами у судовому засідання надано не було. Що стосується твердження предствника позивача [PERSON] про те, що Державний акт [PERSON] є недійсним, то такі є голослівними та не заслуговують на увагу. Окрім цього, у відповідності до пункту 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, \~(що відбулося 01.01.2013 року) є дійсними. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права власності позивача є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності, а тому позовні вимоги у частині витребування із незаконного володіння майна слід задоволити, а саме шляхом витребування із незаконного володіння\~\~ [PERSON] на користь [PERSON] , земельної ділянки площею 0,1494 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Біля Солдата» на території Моршинської міської ради, без вимоги про повернення такої, що буде ефективним та належним способом захисту у даному випадку. Твердження відповідача [PERSON] про те, що вона є добросовісним набувачем не спростовують вищенаведених обставин та не можуть бути підставою для відмови у задоволені позову в цій частині. Що стосується позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,406 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що належить [PERSON] в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1249777746253 від 17.05.2017 року, скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,406 га, кадастровий номер 4625386400:08:000:0006 в Державному земельному кадастрі, то такі задоволенню не підлягають. Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17). Отже, вирішуючи спір, суд має з`ясувати, який спосіб захисту є ефективним для захисту порушених прав особи, яка звернулася до суду з позовом. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про скасування не є належним та ефктивним способом відновлення порушеного права позивача у даному випадку. Таким чином, обрання неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову у цій частині. Відповідачем [PERSON] до суду подано заяву про застосування строку позовної давності згідно якої, така вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними вимогами, що є підставою для відмови у позові, оскільки ще у 2012 р. позивач зверталась з позовом до Львівського окружного адміністративного суду згідно якого оскаржувала розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації та визнавала нечинним Державний акт на землю виднаний на ім`я [PERSON] ..Тобто вже на той момент позивачу було відомо про перебування спірної земельної ділянки у [PERSON] .. При цьому поважність причин пропуску строків позовної давності з 2012 р. позивач не обгрунтувала. Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Стаття 256 ЦК України\~визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у\~статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~частиною 1 статті 81\~ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд приходить до переконання, що позивач дізналась про порушення свого права саме 23.02.2021, коли отримала письмову відмову державного реєстратора Моршинської міської ради у проведенні державної реєстрації земельної ділянки з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, площею 0,1494га., що належить їй на підставі Державного акту, оскільки відповідно до відомостей відкритої публічної карти та Реєстру речових прав вказане нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] 17.05.2017 на підстав договору купівлі продажу виданого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Ковалик О.Р., № 620. /а.с. 22/ Той факт, що позивач у 2012 зверталась до адміністративного суду з позовною заявою не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки постановою суду від 12.12.2012 державний акт [PERSON] серії ЯД №494615 був визнаний нечиним, а розпорядження голови Стрийської державної адміністрації протиправним та скасованим. Правові відносини, що стали підставою для вибуття земельної ділянки з володіння позивача розпочались саме з моменту укадення 17.05.2017 договору купівлі продажу земельної ділянки, про які вона обєктивно немогла раніше дізнатись та дізналась від органів державної влади в процесі реалізації свого права на реєстрацію земельної ділянки тільки у 2021 році. Відтак, суд приходить до висновку, що позовна заява подана до суду у межах строку позовної давності. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме слід витребувати із незаконного володіння\~\~ [PERSON] на користь [PERSON] , земельну ділянку площею 0,1494 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Біля Солдата» на території Моршинської міської ради. В задоволенні решти позовних вимог, а саме у частині скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,406 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, що належить [PERSON] в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1249777746253 від 17.05.2017 року, скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,406 га., кадастровий номер 4625386400:08:000:0006 в Державному земельному кадастріслід відмовити у звязку з обранням неналежного способу захисту. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1\~ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1\~ст. 137 ЦПК України, у відповідності до котрої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.(ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8\~ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст. 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в додатковій Постанові Верховного суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Представником позивача адвокатом Мундяком М.М. долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, оріганал ордеру від 15.03.2021 про надання правничої допомоги [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги №18/2021 від 23.02.2021, акт виконаних робіт за договром про надання правової допомоги від 22.09.2021, згідно якого клієнту надано наступні послуги консультація - 500 грн., , ознайомлення з матеріалами справи - 700 грн., виготовлення позовної заяви - 3000 грн., представництво клієнта у суді 5800 грн., а всього разом до сплати 10\~000 грн. Також долучена квитанціядо прибутково касового ордеру №18/21 від 22.09.2021 про прийняття від [PERSON] суми у розмірі 10 000 грн. Суд погоджується з доводами представника позивача адвоката Мундяк М.М. про те, що долучені до матеріалів заяви копії документів підтверджують надання адвокатом правової допомоги [PERSON] при розгляді справи № 456/1138/11, оскільки такі судом оглянуті в судовому засіданні, однак критично оцінює розмір витрат на професійну правову допомогу в сумі 10 000 грн., з огляду на наступне. Так, в наданому акті виконаних робіт адвокатом не деталізовано послугу представництво клієнта у суді, не вкзано кількість судових засідань та годин витрачених на представництво. Також, не деталізовано у чому полягає консультація та чим така відрізняється від ознайомлення з матеріалами справи, оскільки на переконання суду консультацію можливо надати тільки ознайомившись з документами наявними у клієнта. Вищенаведені обставини свідчать про те, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 0000 грн. є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому суд вважає, що обґрунтованим розміром витрат на професійну правничу допомогу є сума 5700 грн.. (700 грн. за ознайомлення з матеріалами та консультацію, 3000 грн за написання позовної заяви та 2000 грн. за представництво у суді) Згідно з ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved