Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 3 листопада 1998 року був накладений арешт на кв. [ADDRESS] з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Згідно ж із свідоцтвом про право власності від 9 жовтня 1997 року квартира в [ADDRESS] на праві сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначали, що 28 лютого 1976 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Однак [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на належну спадкодавцю частку спірної квартири. Натомість, постановою приватного нотаріуса від 19 квітня 2021 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину кв. [ADDRESS] , бо з`ясувалась наявність її арешту, через що позивачі не мають можливості отримати спадщину щодо нерухомого майна. На підставі переліченого просили суд визнати за позивачами право власності на частку кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , також знявши арешт з кв. [ADDRESS] , накладений ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 14 жовтня 1998 року. Ані позивачі, ані їх представник, адвокат Журавльова І. В., у судове засідання не з`явились, при цьому від Журавльової І. В. до суду надійшла заява з проханням вирішити справу за відсутності сторони позивачів, наполягаючи при цьому на задоволені позову. Відповідач у судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленим судом. Суд, дослідивши наявні письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. На підставі свідоцтва про право власності на житло № 2609/п від 9 жовтня 1997 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить кв. [ADDRESS] (загальна площа 57,4 кв. м.), право власності яких було зареєстровано в Маріупольському БТІ 16 жовтня 1997 року, реєстр № 38286. Згідно із свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1277 від 7 вересня 2020 року, виданого Лівобережним районним в м. Маріуполі відділом ДРАЦС, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 65 років. Відповідно до копії спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , наданої суду приватним нотаріусом Демко М. Л., вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулась лише [PERSON] , дружина спадкодавця. Натомість, на підставі постанови від 19 квітня 2021 року приватного нотаріусу Демко М. Л. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] внаслідок накладення арешту на кв. [ADDRESS] . Так відповідно до інформації від 13 січня 2022 року з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна мається запис (архівний) № 2231082, зареєстрований 28 липня 2005 року Першою державною нотаріальною конторою м. Маріуполя на підставі судового рішення народного суду Орджонікідзевського району м. Маріуполя від 3 листопада 1998 року, про арешт у цілому кв. [ADDRESS] щодо власника [PERSON] . На підставі ухвали від 3 листопада 1998 року Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя було накладено арешт на кв. [ADDRESS] з рахунок забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди. Судом також було встановлено, що за довідкою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17 березня 2021 року вбачається, що за алфавітними покажчиками цивільних справ за 1996-1999 роки справа за позовом [PERSON] до [PERSON] у період з 1996 по 1999 роки до суду не надходила та судом не розглядалась. Згідно зі змістом ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі переліченого обґрунтування суд зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 частки кожному кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 9 жовтня 1997 року. Крім того суд встановив, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , якому також належала 1/3 частка кв. [ADDRESS] . Згідно зі змістом п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо, зокрема, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Враховуючи, що на теперішній час право власності позивачів на 2/3 квартири [ADDRESS] , а також спадкові права [PERSON] на 1/3 частку кв. [ADDRESS] обмежуються без законних на те підстав, оскільки відсутня справа щодо позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, на забезпечення якого накладався арешт, то враховуючи наведене вище нормативне обґрунтування, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення поданого до суду позову шляхом скасування арешту, накладеного на кв. [ADDRESS] , на підставі ухвали від 3 листопада 1998 року Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя. При цьому суд зазначає, що [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] до нотаріусу не звертався, відмовившись від своє частки на таку спадщину, тому його вимоги про визнання права власності на частку кв. [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] не ґрунтуються на законі, тому не підлягають задоволенню судом. Суд зауважує також, що за п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Враховуючи, що перепоною для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] є наявність арешту на кв. [ADDRESS] , 1/3 частка якої входить у спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , то внаслідок зняття судом такого арешту зі спірної квартири наразі наявні умови для одержання нею в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, на підставі чого позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на частку кв. [ADDRESS] в порядку спадкування також задоволенню не підлягають, як передчасні.

Outcome: partial