Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання права власності, встановлення факту спільного проживання, яким з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, визнати протиправним, незаконним і скасувати номер запису про право власності № 22495109 від 18.09.2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 136051868000, загальною площею 365,5 кв.м., місце знаходження: [ADDRESS] ; визнати право спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення загальною площею 365,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на столярні вироби виробництва Словенії в кількості 88 штук, з них 19 дверей (зовнішніх) та 69 вікон, які встановлені у будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на декоративну огорожу для балконів, яка встановлена на всіх балконах в будинку за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на пластикові вікна в кількості 24 шт., та вхідні двері 1 шт. для теплиці які встановлено на подвір`ї будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати право спільної сумісної власності подружжя на кришталеву панель « Северное сияние », яку встановлено у будинку за адресою: [ADDRESS] за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на дверні блоки «Євро» в кількості 13 штук з клена, та 1 штуки з сосни, які встановлено за адресою: [ADDRESS] за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної вланості подружжя на змонтовані меблі « Кабінета », які встановлено у будинку за адресою: [ADDRESS] за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на дизель-генераторну станцію модель «Р-44Е» виробництва (Велика Британція» фірми F.G. WILSON, яка встановлена на подвір`ї будинку за адресою: [ADDRESS] за ним та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на об`єкт права власності: приміщення, призначення: нежитлове, площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 77:01:0003007:3512 за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м. за ним та [PERSON] на момент її продажу 06.11.2012 року [PERSON] , та стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію 1/2 вартості проданої квартири у розмірі 1400000,00 грн.; визнати незаконним та скасувати право власності на земельну ділянку розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер 0111947900:01:002:0020 адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережнаяя», площею 1497+/-14 кв.м. вид, номер і дата державної реєстрації права власності 90:25:050102467-90/090/2018-3 24.07.2018 року правовласник [PERSON] як незаконне, та порушує його права та інтереси; визнати право спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер 0111947900:01:002:0020 адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережная», площею 1497+/-14 кв.м. за ним та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 1128,6 кв.м. за ним та [PERSON] , та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього майна; визнати існування права спільної сумісної власності подружжя на фрейзерно-копіювальний верстат за ним та [PERSON] на момент його продажу у 2018 році та стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію 1/2 вартості проданого верстату у розмірі 6000 доларів США; стягнути на його користь з відповідачів судовий збір 743,00 грн., оплату банківських послуг 15,00 грн., судовий збір 3322,63 грн., оплату банківських послуг 23,20 грн., судовий збір 576,30 грн., та 10,00 грн. оплату банківських послуг, 2000,00 грн. витрати за юридичні послуги, 117,00 грн. поштові витрати та 22385,00 грн. судового збору. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він разом з [PERSON] перебували у сімейних відносинах з 1991 року, постійно проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу та вели спільний побут з 1992 року, проводили дозвілля. З 1995 року він з [PERSON] займались спільною роботою підприємницькою діяльністю. Зазначив, що з 14.07.2007 року з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2019 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] . Зазначив, що за час сумісного життя сторонами було набуто (придбано) спільне майно, що є предметом даного позову. Вказав, що у 1986 році їздив на заробітки до Сибіру , та за частину зароблених ним коштів було куплено нежитлове приміщення для спільної роботи в м. Москва в інтересах сім`ї під час спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту. Після повернення з Сибіру у 1990 році ним було придбано автомобіль ГАЗ «Волга», який було продано під час будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що з квітня 1993 року додатково до основної роботи в м. Києві розпочав підприємницьку діяльність. Оскільки відповідач відмовляється добровільно визнати належну частку спільного майна подружжя просить провести поділ у судовому порядку. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2018 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві та просив застосувати строк позовної давності до даних правовідносин. У своїх поясненнях наголосив, що [PERSON] до 1992року перебувала у інших шлюбних відносинах, а з 2013 року сторони не проживають разом. Відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши позивача, представника відповідачів [PERSON] , дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 14.07.2007 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] . Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 888, який 15.05.2019 року було розірвано відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] ( т. 1 а.с. 246). Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається з заявлених позивачем вимог, останнім не зазначено період часу, який необхідно встановити факт проживання однією без реєстрації шлюбу, так і не надано суду належних та допустимих доказів проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які, вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним, незаконним і скасування номер запису про право власності № 22495109 від 18.09.2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 136051868000, загальною площею 365,5 кв.м., місце знаходження: [ADDRESS] ; визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 365,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] то судом встановлено наступне. 22.08.2005 року між ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» та [PERSON] було укладено договір про пайову участь у будівництві № 131/2-3 оф нежитлового приміщення № 3, що розташоване в житловому будинку на [ADDRESS] загальною площею 365,50 кв.м. Як вбачається з довідки про проведення остаточних розрахунків від 14.04.2014 року ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Інтербудінвест» розрахунки по договору про пайову участь у будівництві було проведено у повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення № 01/05 від 28.10.2005 року на суму 1632000,00 грн. (т. 1 а.с. 101-106, 107, 108). Вказане свідчить про те, що нежитлове приміщення [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя оскільки було придбано до реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним, незаконним і скасування номеру запису про право власності № 22495109 від 18.09.2017 року на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 136051868000, загальною площею 365,5 кв.м., місце знаходження: [ADDRESS] ; визнання права спільної сумісної власності подружжя на нежитлове приміщення загальною площею 365,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину цього майна не підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Як зазначає позивач, в період шлюбу сторонами було придбано майно, а саме: столярні вироби виробництва Словенії у кількості 88 шт., з низ 19 зовнішніх дверей та 69 вікон, декоративну огорожу для балкона, пластикові вікна в кількості 24 шт., вхідні двері у кількості 1 шт., кришталеву панель «Северное сияние», дверні блоки «Євро» в кількості 13 шт., меблі «Кабінета», дизель-генераторну станцію модель Р-44Е виробництва (Велика Британія) фірми F.G. WILSON, яке було встановлено в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З наданих суду доказів, вбачається, що вищевказане майно було придбано в період з 1998 року по 2003 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ( т. 2 а.с. 85-119). Окрім того, суд звертає увагу на те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Як зазначає позивач в період спільного проживання сторін ними також було придбано нежитлове приміщення площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 77:01:0003007:3512. Як вбачається з свідоцтва про державну реєстрацію права виданого Управлінням федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії по Москві [PERSON] належить на праві власності об`єкт права: нежитлове приміщення площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 77:01:0003007:3512, яке було придбано [PERSON] 08.09.1999 року відповідно до договору визначення часток купівлі продажу нерухомого майна про що внесено відомості до єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та угод 22.11.1999 року, тобто до реєстрацію шлюбу, тому не є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з чим вимоги позивача в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкт права власності: приміщення, призначення: нежитлове, площею 57,1 кв.м., номер на поєтажному плані: поверх 1, приміщення 1-кімнати з 1 по 4, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер 77:01:0003007:3512 за позивачем та [PERSON] , та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину цього майна не підлягають задоволенню ( т. 2 а.с. 168) Судом встановлено, що 23.07.2010 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно: а саме житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 243, 244). Відповідно до діючого законодавства, особистою приватною власністю дружини/чоловіка є: майно, набуте дружиною/чоловіком до шлюбу; майно, набуте дружиною/чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 Цивільного кодексу). При цьому подарувати можна рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, нерухомі речі, майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Вказане свідчить про те, що житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння та житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину цього майна не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем ставиться питання про визнання незаконним та скасувати право власності на земельну ділянку розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер 0111947900:01:002:0020 адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережная», площею 1497+/-14 кв.м. вид, номер і дата державної реєстрації права власності 90:25:050102467-90/090/2018-3 24.07.2018 року правовласник [PERSON] , визнання права спільної сумісної власності подружжя на вказану земельну ділянку та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 1128,6 кв.м. який розташований на спірній земельній ділянці. Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.08.2004 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , район базового розплідника КСП «Агрофірми «Южнобережная» загальною площею 0,1497 га, кадастровий номер 0111947900:01:002:0020, тобто до реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] а тому не є спільною сумісною власністю подружжя (т.1 а.с. 142). Крім того, позивачем не надано до суду доказів за ким на даний час зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 1128,6 кв.м. який розташований на спірній земельній ділянці, а тому заявлені позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування права власності на земельну ділянку, розташовану у кадастровому кварталі № 90:25:050701 з датою присвоєного кадастрового номера 90:25:050102:467 від 30.08.2016 року раніше присвоєний державний номер обліковий номер, кадастровий номер 0111947900:01:002:0020 адреса: АР Крим, м. Ялта, пгт. Ореанда, район базового розплідника КСП Агрофірми «Южнобережная», площею 1497+/-14 кв.м. вид, номер і дата державної реєстрації права власності 90:25:050102467-90/090/2018-3 24.07.2018 року правовласник [PERSON] , визнання права спільної сумісної власності подружжя на вказану земельну ділянку та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 1128,6 кв.м., який розташований на спірній земельній ділянці не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання існування права спільної сумісної власності подружжя на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м. за позивачем та [PERSON] на момент її продажу 06.11.2012 року [PERSON] , та стягнути з [PERSON] на користь позивача компенсацію 1/2 вартості проданої квартири у розмірі 1400000,00 грн. судом встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 07.09.2006 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 139). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1789643398 від 28.08.2019 року спірну квартиру було відчужено на користь [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 06.11.2012 року (т. 1 а.с. 140-141). Враховуючи, що спірну квартиру було придбано [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] , то відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача компенсацію 1/2 вартості проданої квартири у розмірі 1400000,00 грн., а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Окрім того, позивачем заявлено вимоги про визнання існування права спільної сумісної власності подружжя на фрейзерно-копіювальний верстат за позивачем та [PERSON] на момент його продажу у 2018 році та стягнення з [PERSON] на користь позивача компенсації 1/2 вартості проданого верстату у розмірі 6000 доларів США, однак не надано жодного доказу про купівлю вказаного обладнання у період шлюбу, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо твердження представника відповідачів про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд зазначає наступне. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Оскільки позивач [PERSON] вважав спірне майно а саме: житловий будинок що розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю, домовленості щодо поділу спільного майна сторони не мали, відповідач до 2018 року не чинив позивачу перешкод в користуванні спільним майном, строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав у цій частині в даному випадку не сплив. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач зобов`язаний довести свої вимоги про стягнення грошової компенсації за майно, набуте в шлюбі. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного майна не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed