Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

I.Виклад позицій позивача, відповідача та третьої особи 24.12.2021 [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі\~відповідач), третя\~особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~на стороні\~відповідача Джуринська\~сільська рада\~Жмеринського району\~Вінницької області з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач з 2017 року у зазначеному будинку не проживає, але продовжує бути зареєстрованим, що створює їй значні незручності та перешкоди для проживання, отримання відповідних виплат субсидії та соціальної допомоги. Відповідач [PERSON] повторно на виклик суду не прибув. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області сільський голова Попсуй Г.М. щодо задоволення заяви [PERSON] не заперечує. ІІ.\~Заяви (клопотання)\~учасників справи Від позивача [PERSON] 01.02.2022 до суду надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.34). 21.02.2022\~від представника\~третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області сільського голови Попсуй Г.М. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, щодо задоволення позову сільська рада не заперечує (а.с.36,37). Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи від учасників судового процесу до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду\~від 30\~грудня 2021\~року \~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі.\~Цією ж\~ухвалою прийнято\~рішення про\~розгляд справи\~у порядку\~спрощеного позовного\~провадження,\~з повідомленням\~(викликом)\~сторін.\~Розгляд справи\~призначено на\~01\~лютого 2022\~року.\~Вказаною ухвалою\~суду відповідачеві\~ [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с.14-15). Ухвалу суду від 30.12.2021 разом з копією позовної заяви та додатками до неї направлено на адресу відповідача [PERSON] , зазначену в позовній заяві, проте поштова\~кореспонденція повернулася\~до суду\~з відміткою\~«адресат не\~проживає за\~вказаною адресою»\~(а.с.31).\~ Відповідно до довідки Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області №16-12-44 від 28.12.2021 [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.13). З метою\~повідомлення відповідача\~ [PERSON] про розгляд\~справи та\~реалізації ним\~права судового\~захисту своїх\~прав та\~інтересів,\~30.12.2021\~та 01.02.2022\~на веб\~-\~порталі "Судова\~влада"\~судом розміщені\~оголошення про\~виклик відповідача\~ [PERSON] у судові засідання на 01.02. та 22.02.2022 (а.с.19,33). Таким чином,\~відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, повторно на виклик суду не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на веб - порталі «Судова влада» (а.с. 19,33). Заяв про розгляд справ у його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно позивачем [PERSON] не подано відповіді на відзив. Третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Джуринській сільській раді Жмеринського району Вінницької області запропоновано в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали подати письмові пояснення\~щодо позову\~(а.с. 14-15). Ухвалу суду від 30.12.2021 направлено на адресу третьої особи Джуринської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, яку вона отримала 10.01.2022 (а.с.20). Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Джуринська сільська рада Жмеринського району Вінницької області письмові пояснення щодо позову не подала. За таких\~обставин,\~суд вважає\~за можливе\~розглянути справу\~за наявними\~у ній\~матеріалами,\~оскільки при\~підготовці справи\~до розгляду\~дотримано вимоги\~ЦПК України\~щодо належного\~повідомлення сторін\~у справі\~про розгляд\~справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до пункту першого частини першої статті 274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження малозначні справи. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, про що суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259, ст.ст.280 - 281 ЦПК України, постановив ухвалу. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247\~ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.04.2019, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області (а.с.8). В означеному будинку зареєстрована і проживає позивачка [PERSON] , яка несе витрати по утриманню будинку, здійснює догляд за ним, сплачує комунальні послуги та інші обов`язкові платежі (а.с. 9). У спірному будинку крім [PERSON] , зареєстровані її діти, мати та чоловік [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки Джуринської сільської ради №806 від 22.11.2021 відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] з 2017 року не проживає (а.с.10). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі\~Gillow\~v.\~the\~U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos\~v.\~Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо\~пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (п.56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (п.82 рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до\~статті 150 ЖК УРСР\~\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі\~статтею 156\~ЖК УРСР \~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У\~статті 9 ЖК УРСР\~ передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому суд звертає увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм\~ЦК України. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~положення цього\~Кодексу\~застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законодавець при прийнятті\~ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України\~до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються\~ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами\~ЦК України. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України. У частині першій\~статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій\~статті 402 ЦК України\~вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у\~статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У\~статті 406 ЦК України\~унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 13.10.2020 у справі №447/455/17(провадження № 14-64цс20). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільною законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення\~права користування\~жилим приміщенням: про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.\~Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового\~права\~та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог\~статті 2 ЦПК України\~ завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому\~суд враховує\~позиції ЄСПЛ\~щодо аргументації\~судових рішень,\~закріплені,\~зокрема в\~рішенні «Бендерський\~проти України»\~від 15.11.2007,\~в якому\~наголошується,\~що право\~може вважатися\~ефективним,\~тільки,\~якщо зауваження\~сторін насправді\~«заслухані»,\~тобто належним\~чином вивчені\~судом (п.33\~рішення від\~21.03.2000\~у справі\~«Дюлоранс проти\~Франції»;\~пп.\~32\~ 35\~рішення від\~07.03.2006\~у справі\~«Донадзе проти\~Грузії»). Відповідач [PERSON] не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, подати відзив, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання [PERSON] надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, прийняти участь в судовому засіданні дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем. VІ.\~Висновки суду Аналіз перевірених\~і оцінених\~у судовому\~засіданні доказів\~у підтвердження\~позовних вимог\~переконує суд,\~що позивачем\~ [PERSON] \~надано належні,\~достовірні та\~допустимі докази,\~в силу\~вимог ст.ст.\~76\~-\~81\~ЦПК України на підтвердження того, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , у якому зареєстрований відповідач [PERSON] , який з 2017 року не проживає у будинку, не приймає участь в його утриманні. За таких\~обставин,\~враховуючи фактичні\~взаємини сторін,\~причини позову\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право на\~користування житловим\~приміщенням та інші\~обставини справи,\~суд вбачає\~підстави для\~задоволення позову\~і приходить\~до висновку,\~що оскільки позивачу\~на праві\~власності належить\~будинок,\~а відповідач\~права власності\~на будь-яку\~частину будинку\~не має,\~іншої домовленості\~між сторонами\~не існує,\~реєстрація відповідача\~у будинку\~чинить позивачу\~перешкоди у\~вільному користуванні\~та розпорядженні\~належним \~їй на\~праві власності\~майном,\~то відповідач\~повинен бути\~визнаним таким,\~що втратив\~право користування\~житловим будинком. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved