Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

В червні 2021 року позивачка через свого представника адвоката Кузьміних І.М. звернулася в суд з позовом до відповідача з даним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у кристуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири. На підставу своїх вимог посилалася на те, що є власником вказаної двокімнатної квратири, яка одержана в порядку спадкування та належить позивачу на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.02.2017 року . Разом з нею без реєстрації проживає її донька [PERSON] та двоє онуків [PERSON] та [PERSON] , а також колишній співмешканець доньки - відповідач по справі. В 2019 році донька позивакчи припинила з відповідачем фактичні шлюбні відносини, проте він не бажає виселятися з квартири, при цьому жодної участі в утриманні квартири не приймає. Донька була вимушена переїхати з дітьми в орендовану квартиру, А відповідач , ігноруючи її законні вимоги, відмовляється звільнити житлове приміщення , при цьому погрожубчи їй та вчиняючи відносно неї протиправні дії. При цьому сам відповідач зареєстрований в квартирі своєї матері в [ADDRESS] . Посилаючись на положення ст.150 ЖК України, ст.ст. 321, 317,319, 391 ЦК України просить про задоволення позову. Ухвалою судді від 16.06.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. На підставі даної ухвали відповідачу було надано строк для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Протокольною ухвалою суду від 11.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача адвокатка Кузьміних І.М. надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, а також зазначила про те, що просить задовольнити позов у повному обсязі, на заочний розгляд справи згодна. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився , повідомлявся судом належним чином , про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши представлені докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач є власником двокімнатної квартири в [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 лютого 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-86 у спадковій справі № 883 2012. Право власності на майно зареєстровано в устанволеному законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У вказаній квартирі на час звернення до суду зареєстрована донька та онука позивачки, відповідач у вказаній квартирі не зареєстрований, має місце реєстрації за іншою адресою. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як встановлено матеріалами справи, власник квартири письмової згоди на вселення відповідача до квартири не надавала і дана обставина відповідачем не спростована, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника спірної квартири . За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач не є членами сім`ї позивача, матеріали справи не містять доказів щодо такого, також матеріали справи не містять доказів, що позивачка з часу набуття права власності на квартиру будь-яким чином висловила свою згоду на проживання відповідача у квартирі, на теперішній час і у членів її сім`ї відсутні будь-які родинні стосунки з відповідчаем, власник житла категорично заперечує проти користування своєю власністю відповідчаем без наявних на те заокнних підстав. Відповідачем протилежного суду не доведено. Таким чином, судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушують право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача є законними і обґрунтованими. Такий висновок зроблено Верховним Судом у своїй постанові від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18. Так у своїй постанові від 10.02.2021 року у справі № 502/922/18 Верховним Судом зроблено висновки, що відповідач, як особа, яка не є членом сім`ї власника житлового будинку, оскільки не проживала разом із нею у цьому житлі та не вела спільного господарства - за таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК позовні вимоги про відсутність підстав для збергання права проживання в такому житловим приміщенням є обгрунтованими. Оскільки позивач є власником спірної квартири і відповідач проживає у ньому тимчасово без дозволу позивача, без реєстрації або укладення відповідного договору, права позивача підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України (постанова від 22.08.2018 у справі № 583/3745/16-ц). На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача 908 грн. на відшкодування понесених витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved