Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку спадкування майна. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визначити додатковий строк спадкування майна за законом на три місяці позивачу [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с.1-4, 79) Вимоги позиву обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] , яка на момент смерті була зареєстрована у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями померлої є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Позивач зазначає, що після смерті матері, якою він опікувався та доглядав, почав займатись вирішенням питань пов`язаних із замовленням, придбанням, установленням пам`ятника та упорядкуванням місця захоронення. У зв`язку з тим, що підрядна організація порушила умови термінів виконання вищезазначеного договору, який згідно акту приймання був виконаний лише 22 липня 2021 року, що, на думку позивача, негативним чином вплинуло на його психофізичний стан та зумовило несвідомий, неумисний пропуск строку на спадкування майна. Позивач зазначає, що відповідач не повідомив його, що має намір чи/або подав заяву на спадкування. Позивач звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте 05 серпня 2021 року отримав письмову відповідь нотаріуса, у якій зазначено, що в нотаріальній конторі знаходиться спадкова справа за №71/2021 щодо майна померлої, але у зв`язку з тим, що позивачем пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини, слід звернутись до суду щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивач вважає, що строк спадкування майна ним був пропущений з поважної причини. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Витребувано з Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи №71/2021, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с.31-33) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 24 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Міхо К.В., в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та незаконними. Відзив обґрунтовано тим, що внаслідок смерті матері сторін - [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить нерухоме майно - Ѕ частина квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла відповідачу. Відповідач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивач у вказаний строк не звертався із заявою про прийняття спадщини, що на думку представника відповідача свідчить про те, що він не бажав вступати у спадкування. Після спливу шести місяців, нотаріусом було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Представник відповідача зазначає, що наведені у позові обставини не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки позивач мав достатньо часу для того, щоб скористатись своїм правом на прийняття спадщини. Крім того, у позивача було в наявності свідоцтво про смерть матері, отже перешкод для прийняття спадщини не було. (а.с.80-82) 26 листопада 2021 року до суду надійшла копія спадкової справи, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с.53-77) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 15 грудня 2021 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.98) 20 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , в якій зазначено, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача свідомо вводить суд в оману, зазначаючи, що мати сторін заповіла все своє майно відповідачу, оскільки, згідно заповіту, спадкодавець заповіла відповідачу лише Ѕ частину спадкового майна. Також у відповіді зазначено, що наведена у відзиві судова практика не є аналогічною зі справою, що розглядається, оскільки позивачеві не було відомо про волю матері, відображену в заповіті. Крім того, відповідач передав позивачу свідоцтво про смерть матері та довідку про причини смерті лише 18 липня 2021 року. Також позивач зазначає, що він є пенсіонером та шість місяців після смерті матері без участі відповідача займався замовленням та організацією встановлення пам`ятника, а порушення термінів виконання робіт пов`язане з COVID-19. Тому позивач перебував у важкому психофізичному стані, що зумовило ненавмисний пропуск строку на спадкування. (а.с.108-109) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Пояснив, що здійсненню підрядних робіт по виготовленню та встановленню пам`ятника матері завадив COVID, через що позивач перебував у важкому психофізичному стані. Також зазначив, що свідоцтво про смерть матері та довідка про причину смерті знаходились у відповідача, які позивач отримав лише 18 липня 2021 року, а через відсутність вказаних документів позивач не міг звернутися до нотаріуса. Після звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, остання повідомила його, що видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину та запропонувала звернутись до суду. Також зазначив, що він, як пенсіонер, має право на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, пояснив, що невчасне звернення до нотаріуса із заявою також пов`язане з тим, що він в першу чергу переймався затримкою зі встановленням пам`ятнику матері, з чим і був пов`язаний його важкий психоемоційний стан. Також зазначив, що мав пригнічений стан через COVID обмеження, проте не хворів. При цьому позивач зазначив, що саме він 08 грудня 2020 року в органах РАЦС отримав свідоцтво про смерть матері та наприкінці 2020 року чи на початку 2021 року віддав свідоцтво відповідачу, оскільки останній повідомив про заповіт і свою необхідність прийняття спадщини. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Міхо К.В. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити та надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що влаштування пам`ятника та перебування у важкому психофізичному стані не є підставами для продовження строку для подання заяви на прийняття спадщини. При цьому зазначив, що замовлення на пам`ятник було зроблено 26 квітня 2021 року, отже позивач в цей час міг також звернутися до нотаріуса, крім того, позивач був обізнаний про існування заповіту на користь відповідача, сам передав брату свідоцтво про смерть. Також зазначив про відсутність доказів перебування позивача в хворобливому чи психоемоційному стані, лікування в стаціонарі. Просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. При цьому зазначив, що коштів за договором про надання правничої допомоги відповідач ще не сплачував. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 08 грудня 2020 року (актовий запис №2646) (а.с.54). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. Позивач та відповідач є синами померлої [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с.10, 58). 22 березня 2002 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким належну їй на праві особистої власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] - відповідачу у справі. (а.с.56) Відповідач [PERSON] 01 лютого 2021 року звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с.53-зворот) та 06 липня 2021 року - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.71). 06 липня 2021 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з Ѕ частини квартири [ADDRESS] . (а.с.72) 05 серпня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с.74) та цього ж числа отримав письмове повідомлення заступника завідувача Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремської Ж.В. за вих.№2477/02-14 про те, що ним пропущений шести місячний строк для прийняття спадщини та роз`яснено право на звернення до суду з позовом (а.с.77). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч.6 ст.81 ЦПК України) У даній справі судом встановлено, що шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої [PERSON] сплинув [INFO], а до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач [PERSON] звернувся 05 серпня 2021 року. Позивачем не оспорюється його обізнаність про день смерті матері, як і повідомлення йому відповідачем наприкінці 2020 року - напочатку 2021 року про складання спадкодавцем заповіту на користь останнього. Як на поважну причину пропуску строку прийняття спадщини, позивач посилається на тривале невиконання підрядником замовлення щодо виготовлення та встановленням пам`ятника та упорядкуванням місця поховання матері, яке сталось через епідемію COVID-19. Так, згідно наявних у справі доказів, замовлення за договором про виготовлення та встановлення надмогильної споруди №84-349 від 26 квітня 2021 року було підписано позивачем в цей же день (а.с.11-16). Акт приймання-передачі виконаних за цим договором робіт складений сторонами 22 липня 2021 року. (а.с.17) Проте замовлення позивачем 26 квітня 2021 року виготовлення та встановлення надмогильної споруди, тобто більше ніж через чотири місяці після відкриття спадщини, як і строки фактичного виконання вищевказаного договору не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними причинами для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Також суд зазначає, що не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини посилання позивача на ті обставини, що до дня смерті матері позивач опікувався нею. Перебування позивача у важкому психоемоційному стані через невчасне виконання замовлення щодо виготовлення та встановлення надмогильної споруди, як про це зазначає позивач, а також його переживання через смерть матері, також не є об`єктивними та непереборними труднощами, визначеними законом, що могли перешкоджати вчасному прийняттю спадщини. Так, згідно правової позиції, викладеної в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20), перебування у депресії у зв`язку зі смертю чоловіка, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки глибокі душевні страждання у зв`язку зі смертю близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей. Законодавець, встановлюючи строк для прийняття спадщини тривалістю шість місяців для усіх спадкоємців, очевидно враховував морально-психологічну сторону прийняття спадщини для спадкоємців. Що стосується викладених у відповіді на відзив доводів позивача про те, що свідоцтво про смерть матері та довідку про причину смерті він отримав від відповідача лише 18 липня 2021 року, а через відсутність вказаних документів позивач не зміг вчасно звернутися до нотаріуса, слід зазначити, що в судовому засіданні позивач пояснив, що свідоцтво про смерть матері було отримано в органах РАЦСу ним особисто, документи були передані ним відповідачу наприкінці 2020 року - на початку 2021 року, на прохання останнього через необхідність звернення відповідача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та її оформлення на підставі заповіту. Отже у позивача не було жодних перешкод для звернення до нотаріуса як до передачі документів відповідачеві, так і після відкриття спадкової справи, адже в матеріалах останньої наявні як копія свідоцтва про смерть так і довідка про причину смерті (а.с. 54 - 54-зворот). Крім того, факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану. (п.3.1. Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року). Враховуючи наведене суд дійшов висновку про те, що позивач не звернувся вчасно до нотаріальної контори, а наведені ним причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку спадкування майна задоволенню не підлягає через недоведеність позовних вимог. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. За правилом п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.2 ст.632 ЦК України) Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 02 листопада 2021 року між адвокатом Міхо К.В. та [PERSON] укладено договір про надання правової (правничої) допомоги, згідно умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнтові правову (професійну правничу) допомогу, яка полягає у представництві та захисті інтересів [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо спадкування. За надання адвокатом правової допомоги клієнт зобов`язується сплатити гонорар у порядку, строки та на умовах, визначених даним договором. (а.с.87) За змістом п. 3. договору, сума гонорару враховуючи складність справи та необхідність вчинення певних дій за надання правової (професійної правничої) допомоги складає 15000,00 грн без ПДВ та не містить в собі компенсацій та витрат, пов`язаних з виконанням договору. У відзиві на позовну заяву зазначено, що сума витрат на правову допомогу у вказаній справі складає 15000,00 грн, а також викладено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім судових витрат, в тому числі витрат на правову допомогу. (а.с.82) В судовому засіданні представник відповідача також просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. На підставі вищевказаного договору 02 листопада 2021 року видано Ордер серії АА №1139588 на надання [PERSON] правничої (правової) допомоги адвокатом Міхо К.В. (а.с.88) Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу, стороною відповідача подано лише копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 02 листопада 2021 року та копію ордера про надання правової (правничої) допомоги. Проте, матеріали справи не містять не лише акту приймання-передачі виконаних за договором робіт, а й належного платіжного документу про сплату вартості послуг професійної правничої допомоги за таким договором. Отже, оплата зазначених витрат у даній справі документально не підтверджена та не доведена. При цьому договір про надання правової допомоги не містить відкладальної обставини щодо строків оплати послуг адвоката, як то погодження здійснення оплати після набрання рішенням законної сили тощо. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції. Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому з тексту викладеного у відзиві на позовну заяву клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу не вбачається, що відповідач або його представник заявляють про те, що відповідні докази будуть подані у строки, передбачені ч.8 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи заяви [PERSON] або його представника про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення, а також відсутність доказів на підтвердження сплати за правничу допомогу, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з [PERSON] судових витрат на правничу допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed