Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач приходиться йому колишньою співмешканкою, місце проживання якої було зареєстроване у належному йому житловому будинку з його згоди. В подальшому їх відносини не склались та відповідач більш як три роки не проживає за зареєстрованою адресою проживання. Ураховуючи те, що відповідач жодних зобов`язань щодо утримання житла не несе, а також у добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації місця проживання, а даний факт перешкоджає позивачу як власнику повною мірою здійснювати свої правомочності щодо належного майна та перешкоджає отриманню субсидії, наведене стало підставою звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач не направила до суду відзиву. Ухвалою суду від 20.12.2021 призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно й безпосередньо оцінивши зібрані в справі докази, встановив, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.08.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Врублевською Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 82 (а.с. 5,6). Як убачається із записів вчинених у Будинковій книзі для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , (а.с. 9-11), місце проживання відповідачки [PERSON] було зареєстровано 26.11.2018 у вищевказаному домоволодінні. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] , підтверджено відомостями отриманими судом з Турбівської селищної ради Вінницького району (а.с. 7). Як убачається із акту обстеження матеріально-побутових умов життя складеного депутатом Турбівської селищної ради Вінницького району 22.11.2021 та затвердженого селищним головою Соць І.В. (а.с. 8), гр. [PERSON] , вже більше трьох років за місцем реєстрації не проживає, місце її перебування невідоме. Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування належним йому об`єктом нерухомості. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі N 205/4245/17 (провадження N 61-17628св19). Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачеві колишньою співмешканкою, у зв`язку із чим була вселена до належного позивачеві житлового будинку, який як власник цього майна надав право відповідачеві користуватись ним. Однак спільне проживання було припинено більше ніж 3 роки тому. Відповідач вибула із зазначеного житлового будинку на інше місце проєживання та не проживає за зареєстрованим місцем проживання, не несе жодних зобов`язань по утриманню нерухомого майна. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27). Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад трьох років без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, а відтак наявність в особи житла, оскільки іншого не встановлено, що є юридичним фактом та підставою для втрати права користування житлом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України та враховує, що при пред`явленні даного позову позивач був звільнений від спалти судового збору оскільки являється інвалідом ІІ групи, тому суд присуджує із відповідача до стягнення в дохід держави судовий збір у розмірі визначеному Законом України «Про судовий збір». Враховуючи викладене та

Outcome: approved