Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зі слів попередньої власниці, [PERSON] у квартирі, окрім неї, зареєстрована її дочка - [PERSON] , яка у квартирі не проживає, комунальних послуг не сплачує. Відповідач відмовилася знятися з реєстрації за вказаною адресою добровільно. Позивач вказує, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні прав власника, оскільки позивач не може вільно користуватися квартирою та несе фінансові втрати, оскільки буде змушена оплачувати комунальні послуги за більшу кількість зареєстрованих осіб. Жодних правових підстав для продовження реєстрації у вищевказаному житловому приміщенні у відповідача немає. З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється знятися з місця реєстрації, позивач звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання 21.02.2022 позивач з`явилася, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 08 жовтня 2021 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи, у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання [PERSON] , яка є дочкою колишньої власниці квартири. Позивач вказує, що жодних правових підстав для продовження реєстрації у вищевказаному житловому приміщенні у відповідача немає. З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється знятися з місця реєстрації, позивач звернулася до суду з цим позовом. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 379 Цивільного кодексу України визначає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з ч. 1 ст. 382 Цивільного кодексу України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 391 Цивільного кодексу України регулює питання захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Так, згідно з приписами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та в постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/13293/16-ц). Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло та, відповідно, його виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Як встановлено вище, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2021 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не є членом сім`ї нового власника квартири за адресою: [ADDRESS] . Також суд враховує, що за відповідачем [PERSON] зареєстровано на праві власності іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved