Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач Національний банк України 02.10.2019 р. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою до [PERSON] про захист ділової репутації, в якій, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, поданої 29.10.2019 р. на виконання вимог ухвали суду від 09.10.2019 р. про залишення позовної заяви без руху, просить: 1. визнати недостовірною і такою, що порочить ділову репутацію Національного банку України інформацію, поширену [PERSON] у мережі Інтернет в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті youtube.com за адресою [INFO] та в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті facebook.com за адресою: [INFO] а саме, що: "Национальный банк Украины до сих пор помогает беглому младоолигарху [PERSON] ; они сейчас берут оттуда 128 млн. гривен и выплачивают их [PERSON] ; воровская схема, во главе которой на сегодня стоят глава НБУ Смолий и настоящий глава НБУ первый замглавы [PERSON] , которая тогда же еще в 15 году участвовала в этой воровской схеме; должностные лица Нацбанка сознательно выводили эти банки с рынка, получая взятку от акционеров, а потом еще выплачивая им компенсацию". 2. зобов`язати [PERSON] протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили спростувати поширену інформацію про Національний банк України, шляхом поширення (розміщення) у мережі Інтернет в обліковому записі [PERSON] на веб-сайті youtube.com та в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті facebook.com під заголовком «Спростування недостовірної інформації» відеозапису, у якому зачитати текст такого змісту: «Спростування! Я [PERSON] , спростовую недостовірну інформацію, поширену в обліковому записі [PERSON] на веб-сайті youtube.com та в обліковому записі DubinskyPro в соціальній мережі facebook.com під назвою « [INFO] » щодо того, що «Национальный банк Украины до сих пор помогает беглому младоолигарху [PERSON] ; они сейчас берут оттуда 128 млн. гривен и выплачивают их [PERSON] ; воровская схема, во главе которой на сегодня стоят глава НБУ Смолий и настоящий глава НБУ первый замглавы [PERSON] , которая тогда же еще в 15 году участвовала в этой воровской схеме; должностные лица Нацбанка сознательно выводили эти банки с рынка, получая взятку от акционеров, а потом еще выплачивая им компенсацию. Така інформація є недостовірною». Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, позивач Національний банк України посилається на наступне. Так, [INFO] в мережі Інтернет в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті [INFO] за адресою [INFO] та в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті [INFO] за адресою: [INFO] було розміщено відео під назвою « [INFO] », у якому [PERSON] поширив недостовірну інформацію про Національний банк України, а саме: « [PERSON] , всем привет. Забавная история у меня для вас есть, о том, как, прямо сейчас в 2019 году Национальный банк Украины до сих пор помогает беглому младоолигарху [PERSON] . [PERSON] себе представить. А вот у меня есть доказательства того, что Национальный банк готовиться увеличить смету своих доходов и расходов, Нацбанк неприбыльная организация у нее бюджета нет. Вот увеличить смету доходов и расходов на 128 миллионов гривен и 900 тысяч еще в добавочек для того чтобы выплатить акционерам, … Радикал Банка, который был еще в 2015 году признан банкротом, неплатежеспособным Правлением НБУ во главе с Гонтаревой, Рожковой, в общем вся вот эта мешкуха, хочет сейчас выплатить акционерам Радикал Банка компенсацию за потерянные деньги в результате незаконного выведения банка с рынка. Чувствуете какая прекрасная схема. В пятнадцатом году, когда банкам нужно было давать рефинансирование, погашать депозиты вкладчиков, они банк «нецензурна лексика» Курченковский, Радикал Банк, а потом спустя четыре года компенсируют акционерам стоимость банка за счет фактически бюджета, потому что разница между доходами и расходами Нацбанка это перечисление в бюджет. Они сейчас берут оттуда 128 млн. гривен и выплачивают их [PERSON] , [PERSON] друзья, а таких банков больше двенадцати, только уже получивших решения Верховного Суда о том что их незаконно вывели с рынка, а будет еще больше и это основания для того чтобы против всех должностных лиц Национального банка, которые принимали такие решения, о выведении банка с рынка на незаконных основаниях и теперь, мы с вами по сути за счет бюджета должны компенсировать акционерам этих банков потери, должны сесть в тюрьму. И более того я вам скажу, для этого уже сделан первый шаг, потому что зарегистрировано уголовное дело, о том, что должностные лица Нацбанка сознательно выводили эти банки с рынка получая взятку от акционеров, а потом еще выплачивая им компенсацию, понимаете да почему? [PERSON] акционеры могли не выполнять свои обязательства перед вкладчиками, кредиторами, «нецензурна лексика» все деньги, а потом еще и получить компенсацию из бюджета. Классическая воровская схема, во главе которой на сегодня стоят Глава НБУ Смолий и настоящий глава НБУ первый замглавы [PERSON] , которая тогда же еще в 15 году участвовала в этой воровской схеме.». Позивач, Національний банк України наголошує, що наведені вище висловлювання відповідача є недостовірною інформацією та такою, що порушує особисті немайнові права позивача і підлягає спростуванню з таких підстав. Як зазначено в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Позивач зазначає, що у даній справі оспорюється достовірність інформації, поширеної у соціальній мережі « [INFO] » у обліковому записі « [INFO] » ([PERSON] ) та на відеохостингу «YouTube» у обліковому записі « [INFO] » ([PERSON] ). Щодо власника вказаних веб-сторінок (облікових записів), то відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, з приписів Закону слідує, що у випадку розміщення інформації в обліковому записі, відповідальність за її розміщення несе власник облікового запису, адже саме він має технічну можливість управляти ним, в тому числі публікувати інформацію у ньому. Оспорювана позивачем інформація поширена через веб-сайти « [INFO] » і « [INFO] », що надають послуги розміщення матеріалів іншими особами. За своїм змістом такі веб-сайти є сукупністю облікових записів, якими управляють їх власники. Отже, відповідальність за зміст розміщеної через обліковий запис інформації несе власник відповідного облікового запису (веб-сторінки). Щодо інформації, поширеної через обліковий запис «Dybinsky.pro» на «Facebook», то дані про власника такого облікового запису зазначені в розділі «Інформація». Зокрема, в ньому вказано, що це сайт [PERSON] . В цьому ж розділі облікового запису зазначений перелік Інтернет-ресурсів відповідача, а саме сайт ([INFO] ; дві сторінки у «Facebook» [INFO] і [INFO] ; Телеграм [INFO] ; Твіттер [INFO] . Крім того, на належність вказаної веб-сторінки відповідачу вказує її зовнішнє оформлення, зокрема, графічний банер з написом на ньому «Сайт Александра Дубинского». В описі до облікового запису в соціальній мережі « [INFO] », вказано також, що на цьому ресурсі [PERSON] публікує все, що він вважає за потрібне та цікаве для своїх читачів; а також, що публікації здійснюються від його власного імені і від імені його гостей. Вказані обставини підтверджуються відомостями з сторінки [INFO] . Отже, на думку позивача, власником веб-сторінки (облікового запису) на «Facebook» [INFO] , де розміщена оспорювана позивачем інформація, є [PERSON] . Зазначена особа водночас є і автором матеріалу, що містить недостовірні відомості про позивача. Зокрема, інформація розповсюджена в формі відеозапису, в якому [PERSON] особисто її виголошує. З відеозапису чітко вбачається, що оспорювані тези є прямою мовою [PERSON] , тому його визначення в якості відповідача є очевидним. Позивач зазначає, що в обох випадках - поширення інформації через соціальну мережу «Facebook» та через відеохостинг «YouTube», мова йде про відеозапис однакового змісту. Щодо власника облікового запису « [PERSON] » на відеохостингу «YouTube» ([PERSON] ), де розміщено недостовірну інформацію про позивача, то ним, як вказує позивача, також є відповідач. Це слідує з розділу «Про канал», в якому вказано, що це офіційний канал сайту [INFO] , котрий є особистим блогом журналіста [PERSON] . Крім того, згідно з довідками Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 28.10.2019 № 163/2019-Д та від 28.10.2019 № 164/2019-Д власником веб-сайту https:// dubinsky.pro [PERSON] було створено: - власний канал відео-контенту на веб-сайті відеохостингу youtube ([INFO] ), доступний за адресою у мережі Інтернет: [INFO] , - персональну сторінку на веб-сайті соціальної мережі [INFO] ([INFO] ), доступною за адресою у мережі Інтернет: [INFO] . Таким чином, як вважає позивач, саме відповідач є автором оспорюваних формулювань, власником веб-сторінок (облікових записів), через які вони були поширені, а відтак і належним відповідачем у справі. В обґрунтування позовних вимог до [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, позивач Національний банк України зазначає, що згідно зі ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» визначено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 зазначено, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1, під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Оскільки в цьому випадку є всі елементи юридичного складу правопорушення, позивач має всі права аби вимагати захисту своїх прав у судовому порядку. Так, позивач посилається на те, що: 1. Відповідач поширив (довів до відома) недостовірну інформацію про позивача необмеженому колу осіб, про що свідчить її оприлюднення в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті youtube.com за адресою [INFO] та в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті [INFO] за адресою: [INFO] . 2. Зміст і послідовність викладу відповідачем спірної інформації дає змогу глядачу відео безпомилково ідентифікувати позивача як особу, якої стосується поширена відповідачем інформація. 3. Поширена відповідачем інформація є недостовірною, тобто не відповідає дійсності, оскільки містить відомості про події та явища (участь посадових осіб позивача у злодійській схемі та її очолення, допомогу та виплату позивачем 128 млн. грн. з бюджету младоолігарху [PERSON] ), яких не існувало взагалі. Визначально, що за характером інформація є саме твердженням про участь посадових осіб позивача в злодійській схемі, про допомогу та виплату позивачем 128 млн. грн. з бюджету младоолігарху [PERSON] , а не припущенням. Про це свідчить ствердний характер викладу інформації, оскільки наводиться однозначне твердження, що такий факт мав місце. З огляду на наведене та зважаючи на те, що поширена відповідачем інформація щодо участі посадових осіб позивача у злодійській схемі, допомоги та виплати позивачем 128 млн. грн. младоолігарху тощо має обвинувальний нахил звинувачення у вчиненні злочинів (кримінальних правопорушень) і на цей час немає будь-яких вироків щодо наведених відповідачем фактичних тверджень, позивач вважає, що є достатні правові підстави для спростування вищенаведеної недостовірної інформації. Також позивач вказав на те, що нехтуючи встановленим законодавством обов`язком перевірити достовірність інформації перед її поширенням, відповідач свідомо оприлюднив неперевірені та завідомо неправдиві твердження, які посягають на ділову репутацію позивача. Визначальним також є й те, що в матеріалі немає альтернативної точки зору, зокрема позивача, якого (посадових осіб якого) звинувачено в участі та очолені злодійської схеми, допомозі та виплаті 128 млн. грн. «младоолігарху» тощо. Відповідач поширив повідомлення про звинувачення позивача в злочинній діяльності, не надавши жодної альтернативної думки та тим самим свідомо схиляючи глядачів до висновку про дійсність поширеної ним інформації. Натомість така ситуація призводить до введення в оману громадськості та нанесення шкоди особистим немайновим правам позивача, якого звинувачують у незаконних діях, яких він ніколи не вчиняв. Дії відповідача є нічим іншим як наклепом з метою паплюження репутації позивача. 4.Поширена відповідачем інформація порушує особисті немайнові права позивача, оскільки порочить його ділову репутацію, підриває авторитет та довіру до нього як центрального банку держави. Так, поширення таких відомостей є посяганням на права позивача, який в дійсності не здійснював жодних незаконних дій, у яких його звинуватив відповідач. Позивач як центральний орган державного управління здійснює свою діяльність відповідно до Конституції та інших законів України, тоді як поширена відповідачем інформація створює у глядачів враження про протилежне (про участь позивача у злочинній діяльності, здійснення мільйонних виплат «младоолігарху» [PERSON] за рахунок коштів бюджету, отримання посадовими особами банку хабаря тощо). Оскільки відповідач характеризує діяльність позивача як злодійську (злочинну, незаконну), то очевидно, що поширена відповідачем недостовірна інформація негативно впливає на сприйняття позивача суспільством, підриває довіру до центрального банку держави та його діяльності в цілому. Розміщення відповідачем недостовірної інформації породжує недовіру глядачів і до належного виконання функцій Національного банку України, серед яких основною є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Таким чином, доведення до відома громадськості зазначених неправдивих тверджень безпідставно компрометує позивача в очах суспільства, підриває його авторитет як центрального банку з бездоганною репутацією. 5. Поширена відповідачем інформація є негативною, оскільки створює вкрай негативну оцінку позивача в очах необмеженого кола осіб і тим самим завдає шкоди його діловій репутації. Так, дії позивача представляються відповідачем суспільству як такі, що мають ознаки порушення закону. Декларування таких тверджень підриває довіру до позивача, що очевидно є негативним. Така інформація дискредитує позивача, має вкрай негативний вплив на сприйняття його суспільством, руйнує багаторічний авторитет центрального банку. Під час здійснення своєї діяльності позивач неухильно дотримується вимог законодавства, діє для добробуту громадян та держави. Натомість, хибні твердження відповідача про незаконну діяльність позивача та його посадових осіб ставлять під сумнів належне виконання Національним банком України своїх повноважень, проведення монетарної політики тощо. Позивач посилається на те, що відповідно до положень частин 4, 7 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий самий спосіб, у який вона була поширена (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). З огляду на наявність усіх вищенаведених елементів юридичного складу правопорушення, позивач вважає, що є достатні правові підстави для спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації у спосіб, у який вона була поширена. Враховуючи вищевикладене, Національний банк України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, за захистом своїх прав, законних інтересів та просить позов задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 02.10.2019 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 12.11.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом Національного банку України до [PERSON] про захист ділової репутації. 09.12.2019 р. до суду від представника позивача надійшло клопотання, відповідно до якого представник позивача просив здійснити перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 10.12.2019 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до якої представник відповідача просив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання. 19.12.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 27.01.2020 р., - задоволено клопотання представника позивача Національного банку України та відповідача [PERSON] про призначення цивільної справи за позовом Національного банку України до [PERSON] про захист ділової репутації, до розгляду в порядку загального позовного провадження. Вирішено проводити розгляд цивільної справи за позовом Національного банку України до [PERSON] про захист ділової репутації в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.12.2019 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказав на те, що спірна інформація є оціночним судженням в формі висновку, яка не підлягає спростуванню, оскільки це власна думка людини, крім того позивачем не надано жодних доказів, що ця думка завдає шкоди його репутації. НБУ не наділений правом захищати ділову репутацію третіх осіб, в т.ч. членів Правління. За законом України «Про Національний банк України» НБУ повинен захищати членів Правління НБУ лише в разі подання до них позовів з боку третіх осіб. Вказав на те, що ніякої недостовірної інформації у відеозверненні «Новая власть решила заплатить Курченко 130 млн гривен» немає. В ній міститься суб`єктивні оціночні судження з приводу того, що в 2015 р. Правління Національного банку України незаконно віднесло ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних, наслідком чого стало його ліквідація і виникнення у акціонера цього банку ТОВ «Промислова інноваційна компанія» збитків в розмірі майже 130 млн. грн. Щодо оціночних суджень відповідача, вказав на те, що вони ґрунтувалися на наявній у нього інформації, яка відповідає дійсності, а саме: 1.1. скасування судом постанови Правління НБУ від 09.07.2015 р. № 452/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних» (справа № 826/24203/15). 1.2. Формування НБУ забезпечення у розмірі 128,9 млн. грн. для майбутніх виплат за справою № 910/9095/18 про відшкодування шкоди за позовом ТОВ «Промислова інноваційна компанія». 1.3. рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2019 р. у справі № 910/9095/18 про стягнення з Національного банку України на користь акціонера ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» ТОВ «Промислова інноваційна компанія» шкоди в розмірі 128 942 532,00 грн. 1.4. кримінальне провадження № 42019000000001969 від 05.09.2019 р. щодо вчинення посадовими особами НБУ кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України «Зловживання владою або службовим становищем» при прийнятті незаконної Постанови Правління НБУ від 09.07.2015 р. № 452/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних». Таким чином, відповідач вважає, що його критика, власне бачення, припущення та оцінка дій посадових осіб НБУ щодо ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» побудована на достовірних фактах та є оціночним судженням. 20.01.2020 р. до суду від представника позивача Національного банку України надійшла відповідь на відзив, в якій просить задовольнити позовні вимоги повністю. 27.02.2020 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення. 16.12.2019 р. до суду надійшла заява від представника ТОВ «Промислова Інноваційна Компанія» про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Аналогічну заяву подано 15.09.2020 р. в судовому засіданні представником відповідача Дубінського О.А. Ухвалою суду від 15.09.2020 р., занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 03.08.2020 р. до суду від представника позивача Національного банку України надійшло клопотання про призначення у справі судової лінгвістичної експертизи. 10.02.2021 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заяви про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 10.02.2021 р., занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] . 15.09.2020 р. в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Ухвалою суду від 10.02.2021 р., - в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Національного банку України до [PERSON] про захист ділової репутації, - відмовлено. Ухвалою суду від 28.05.2021 р., - в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової лінгвістичної експертизи у справі за позовом Національного банку України до [PERSON] про захист ділової репутації, - відмовлено. Ухвалою суду від 28.05.2021 р., - занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Національного банку України заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, та надані докази. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та наданих суду письмових поясненнях, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті youtube.com за адресою [INFO] та в обліковому записі DubinskyPro на веб-сайті facebook.com за адресою: [INFO] було розміщено відео під назвою « [INFO] », у якому відповідач [PERSON] поширив інформацію наступного змісту, а саме: « [PERSON] , всем привет. Забавная история у меня для вас есть, о том, как, прямо сейчас в 2019 году Национальный банк Украины до сих пор помогает беглому младоолигарху [PERSON] . [PERSON] себе представить. А вот у меня есть доказательства того, что Национальный банк готовиться увеличить смету своих доходов и расходов, Нацбанк неприбыльная организация у нее бюджета нет. Вот увеличить смету доходов и расходов на 128 миллионов гривен и 900 тысяч еще в добавочек для того чтобы выплатить акционерам, … Радикал Банка, который был еще в 2015 году признан банкротом, неплатежеспособным Правлением НБУ во главе с Гонтаревой, Рожковой, в общем вся вот эта мешкуха, хочет сейчас выплатить акционерам Радикал Банка компенсацию за потерянные деньги в результате незаконного выведения банка с рынка. Чувствуете какая прекрасная схема. В пятнадцатом году, когда банкам нужно было давать рефинансирование, погашать депозиты вкладчиков, они банк Курченковский, [INFO] за счет фактически бюджета, потому что разница между доходами и расходами Нацбанка это перечисление в бюджет. Они сейчас берут оттуда 128 млн. гривен и выплачивают их [PERSON] , [PERSON] , друзья, а таких банков больше двенадцати, только уже получивших решения Верховного Суда о том что их незаконно вывели с рынка, а будет еще больше и это основания для того чтобы против всех должностных лиц Национального банка, которые принимали такие решения, о выведении банка с рынка на незаконных основаниях и теперь, мы с вами по сути за счет бюджета должны компенсировать акционерам этих банков потери, должны сесть в тюрьму. И более того я вам скажу, для этого уже сделан первый шаг, потому что зарегистрировано уголовное дело, о том, что должностные лица Нацбанка сознательно выводили эти банки с рынка получая взятку от акционеров, а потом еще выплачивая им компенсацию, понимаете да почему? [PERSON] акционеры могли не выполнять свои обязательства перед вкладчиками, кредиторами, все деньги, а потом еще и получить компенсацию из бюджета. Классическая воровская схема, во главе которой на сегодня стоят Глава НБУ Смолий и настоящий глава НБУ первый замглавы [PERSON] , которая тогда же еще в 15 году участвовала в этой воровской схеме.». Компакт-диск з відеозаписом під назвою « [INFO] » (джерело: веб-сайт [INFO] за адресою [INFO] , [INFO] ) оглянуто судом в судовому засіданні. Факт поширення зазначеної інформації у спосіб, зазначений позивачем, сторонами у справі не заперечується. Відповідно до довідок Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 28.10.2019 р. № 163/2019-Д та № 164/2019-Д, вбачається, що за результатами дослідження інформаційного наповнення веб-сайту https://dubinsky.pro встановлено, що останній позиціонує себе в якості веб-сайту [PERSON] , на якому розміщена оспорювана позивачем інформація. Позивач, Національний банк України вважає, що наведені вище висловлювання відповідача є недостовірною інформацією та такою, що порушує особисті немайнові права позивача і підлягає спростуванню, оскільки відповідач представляє суспільству діяльність позивача як таку, що має ознаки порушення закону, то очевидним є те, що поширена ним недостовірна інформація негативно впливає на сприйняття суспільством Національного банку та його керівництва, підриває довіру до центрального банку держави та його діяльності в цілому. Представник відповідача [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказав на те, що спірна інформація є оціночним судженням в формі висновку, яка не підлягає спростуванню, оскільки це власна думка людини, крім того позивачем не надано жодних доказів, що ця думка завдає шкоди його репутації. У своїх письмових поясненнях, відповідач [PERSON] вказав на те, що у відеозверненні «Новая власть решила заплатить Курченко 130 млн гривен» міститься його суб`єктивні оціночні судження з приводу того, що в 2015 р. Правління Національного банку України незаконно віднесло ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних, наслідком чого стало його ліквідація і виникнення у акціонера цього банку ТОВ «Промислова інноваційна компанія» збитків в розмірі майже 130 млн. грн. Крім того, він надав критичну оцінку діяльності публічних осіб НБУ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач звернув увагу суду на те, що НБУ не наділений правом захищати ділову репутацію третіх осіб, в т.ч. членів Правління. За законом України «Про Національний банк України» НБУ повинен захищати членів Правління НБУ лише в разі подання до них позовів з боку третіх осіб. Щодо своїх оціночних суджень, відповідач вказав на те, що вони ґрунтувалися на наявній у нього інформації, яка відповідає дійсності, а саме: 1.1. скасування судом постанови Правління НБУ від 09.07.2015 р. № 452/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних» (справа № 826/24203/15). 1.2. Формування НБУ забезпечення у розмірі 128,9 млн. грн. для майбутніх виплат за справою № 910/9095/18 про відшкодування шкоди за позовом ТОВ «Промислова інноваційна компанія». 1.3. рішення господарського суду міста Києва від 04.03.2019 р. у справі № 910/9095/18 про стягнення з Національного банку України на користь акціонера ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» ТОВ «Промислова інноваційна компанія» шкоди в розмірі 128 942 532,00 грн. 1.4. кримінальне провадження № 42019000000001969 від 05.09.2019 р. щодо вчинення посадовими особами НБУ кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України «Зловживання владою або службовим становищем» при прийнятті незаконної Постанови Правління НБУ від 09.07.2015 р. № 452/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних». Відповідач зазначив, що НБУ скористався своїм правом на відповідь шляхом розміщення на своєму офіційному веб-сайті 12.09.2019 р. «Роз`яснення: Національний банк не відшкодував акціонеру Радикал Банку 129 млн. грн..» (джерело: https://bank.gov.ua/ua/news/all/rozyasnennya-natsionalniy-bank-ne-vidshkodovuvav-aktsioneru-radikal-banku-129-mln-grn). Таким чином, відповідач вважає, що його критика, власне бачення, припущення та оцінка дій посадових осіб НБУ щодо ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» є оціночним судженням. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно з ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів, серед кола споживачів її товарів та послуг. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. За частиною першою статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України, з урахуванням положень частини першої статті 91 ЦК України, фізична та юридична особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам зазначено що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.06.2021 р. в справі № 369/1052/16-ц). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Разом з тим слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Відповідач стверджує, що викладене у соціальній мережі Fасеbоок та на сайті youtube відеозвернення не містить недостовірної інформації, в ньому лише містяться його суб`єктивні оціночні судження. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів і сформувати свій погляд на них. У більш загальному плані свобода політичних дискусій лежить в самій основі концепції демократичного суспільства, якою пройнята вся Конвенція. Відповідно, межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. За змістом статей 1, 2 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що ділова репутація - це відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей , які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року). Право на наявність і можливість висловлювання власного судження, оцінки, думки, гарантоване. Це право закріплене і в статті 34 Конституції України. Оцінка є ставленням особи до певного явища або події, висловленням її поглядів та/або переконань. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення від 29 травня 2005 року у справі «Українська прес-група» проти України», рішення «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року.) З врахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм права, суд приходить до висновку, що у відеозверненні [PERSON] «Новая власть решила заплатить Курченко 130 млн гривен» міститься його суб`єктивні оціночні судження з приводу того, що в 2015 р. Правління Національного банку України віднесло ПАТ «РАДИКАЛ БАНК» до категорії неплатоспроможних, наслідком чого стало його ліквідація. Суд вважає, що це власні бачення і припущення автора відеозвернення, з огляду на характер мовно-стилістичних засобів, такі висловлювання є оціночними судженнями. Викладена інформація не містить конкретних фактів, а має характер власних суджень, виходячи зі сприйняття автором економічної і політичної ситуації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Одночасно в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Лінгенс проти Австрії» та «Українська прес-група» проти України» наголошується про те, що громадськість має право отримувати інформацію з політичних питань, а також з питань, що становлять громадський інтерес. У своїх рішеннях Європейським судом з прав людини наголошено про необхідність врахування критерію пропорційності, а також обґрунтованості обмеження. З урахуванням обставин справи, особи позивача та обставин, за яких така інформація була розповсюджена, суд вважає, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та / або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях Газета Україна-центр проти України , Нікула проти Фінляндії , Яповський проти Польщі та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Окрім того, суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». За правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 09.04.2019 р. у справі №910/10564/17, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачем не доведено наявність будь-якої немайнової шкоди, завданої в результаті поширення відеозвернення, що є обов`язковим при вирішенні справ про захист ділової репутації. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що висловлювання [PERSON] , викладені у відеозверненні, є лише оціночним вираженням його особистих поглядів щодо позивача, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки і поглядів, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві. Не заслуговують на увагу доводи позивача Національного банку України, що поширена [PERSON] інформація стосовно позивача є недостовірною та негативною, а також завдає шкоди його діловій репутації, оскільки вказана вище інформація є оціночними судженнями, думками, переконаннями, критичною оцінкою діяльності, вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, тому в силу вищевказаних норм матеріального права не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed