Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до виконавчого комітету Новомосковської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння по [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 25.05.1963 року [PERSON] та його син [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2136, у рівних частинах набули право власності на домоволодіння за [ADDRESS] . В подальшому найменування вулиці на нумерації будинків була змінена, внаслідок чого домоволодінню присвоєно номер [ADDRESS] . 17 листопада 1995 року матір позивача [PERSON] зареєструвала шлюб зі [PERSON] , а [INFO] останній помер. 09.02.1995 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] , тому 12 листопада 1999 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину домоволодіння за [ADDRESS] . До смерті [PERSON] , а саме [INFO] , помер його син [PERSON] , який за життя заповіту не склав, тому спадкування його частки майна відбувалася за законом. Так, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його батько [PERSON] , його дружина [PERSON] та його син [PERSON] , які звернулися до Новомосковської державної нотаріальної контори, де 10.08.2004 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину домоволодіння за [ADDRESS] . В подальшому, а саме 17.08.2004 року [PERSON] подарувала свою 1/6 частку домоволодіння тертій особі по справі [PERSON] . 1/6 частку зазначеного майна, успадкував [PERSON] , однак не отримав свідоцтво про право на спадщину та помер. [PERSON] померла [INFO] , і після її смерті [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку зазначеного вище домоволодіння. Таким чином, позивач зазначає, що [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті свого батька [PERSON] , жодних дій, направлених на отримання свідоцтва про право на спадщину не вчинив. Між тим, позивач зазначає, що ще за життя своєї матері [PERSON] він вселився в будинок, здійснював за ним догляд, безперервно, відкрито, протягом тривалого часу володів будинком, в тому числі 1/6 часткою, яку успадкував [PERSON] . Таким чином, позивач наполягає на тому, що відкрито та безперервно користується цим нерухомим майном, а у зв`язку з неможливістю оформити право власності належним чином, змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/6 частку зазначеного будинку, за набувальною давністю. У відзиві відповідач позов не визнав, вважає, що позивачем не доведено обставин безперервного, відкритого володіння 1/6 часткою зазначеного майна. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені судом, про причини неявки суд не повідомили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 06.10.20021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено головуючого суддю Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороку О.В. Ухвалою суду від 07.10.2021 року позов залишено без руху (а.с. 12). Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі, цією ж ухвалою зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору надати копії спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17). Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що 25 травня 1963 року [PERSON] та його син [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2136, у рівних частинах, набули право власності на домоволодіння за [ADDRESS] (а.с. 8). Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , новомосковською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 388/94, у відповідності до якої із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] 10.08.2004 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину домоволодіння за [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину домоволодіння за [ADDRESS] (а.с. 6-7). Після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину домоволодіння за [ADDRESS] , а на 1/6 частину означеного домоволодіння, [PERSON] набув право власності, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року, що набрало законної сили 24 липня 2021 року. З акту обстеження місця проживання [PERSON] вбачається, що останній постійно мешкає та користується 1/6 частиною зазначеного будинку з 2000 року. Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених\~ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення\~від доказування\~відповідно до\~вимог ст.\~82\~ЦПК України\~є обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників.\~Обставини,\~визнані судом\~загальновідомими,\~не потребують\~доказування.\~Обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом.\~Обставини,\~встановлені стосовно\~певної особи\~рішенням суду\~у господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~проте можуть\~бути у\~загальному порядку\~спростовані особою,\~яка не\~брала участі\~у справі,\~в якій\~такі обставини\~були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до\~ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.\~41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. У свою чергу глава 24 ЦК України\~регламентує набуття права власності. Так, за змістом ст. 328 ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність (ст. 344 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 2 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 211/3988/16-ц (провадження № 61-36481св18). [PERSON] , звертаючись в суд з позовом, зазначив, що він добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє спірним нерухомим майном більше десяти років, а тому володіння ним цим майном є добросовісним і у даному випадку застосовується правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. А тому суд приходить до висновку про те, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved