Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 30 квітня 2014 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. Під час шлюбу у сторін народились донька, [PERSON] , [INFO] . Однак рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 16 червня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано, внаслідок чого вона змінила прізвище на дошлюбне, [PERSON] . Під час шлюбу із відповідачем 26 листопада 2015 року на підставі договору купівлі-продажу на спільні грошові кошти ними була придбана двокімнатна кв. [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача, як на власника спірної квартири. Після придбання квартири подружжя сторін стали проживати в ній. Натомість, після припинення шлюбних відносин, вона із дитиною не мешкає у кв. [ADDRESS] , де залишився проживати відповідач. Вже після розірвання шлюбу відповідач відмовився визнавати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, внаслідок чого вона була змушена звертатись до суду. На підставі переліченого просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку кв. [ADDRESS] . Заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] , відповідач у своїй заяві про скасування заочного рішення вказував, що на день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, 26 листопада 2015 року, колишнє подружжя сторін не мало спільних коштів, необхідних для придбання двохкімнатної кв. [ADDRESS] , оскільки вони були молоді та не мали власних заощаджень. Отже, спірна квартира була придбана батьком відповідача, [PERSON] , на його спільні із дружиною кошти для сина, відповідача. Також недостатню кількість грошей для придбання житла було позичено у хрещеного батька [PERSON] . При цьому заперечував факт проживання позивачки у спірному житлі, бо на час придбання кв. [ADDRESS] сторони вже припинили фактичні шлюбні стосунки та проживали окремо. При цьому вказував, що до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Оскільки розірвано шлюб між подружжям сторін було за рішенням суду від 16 червня 2016 року, а з позовом про поділ майна подружжя сторін [PERSON] звернулась до суду лише 23 серпня 2019 року, то просив застосувати строк позовної давності. В судове засідання позивачка, [PERSON] , не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні її позову. Ані відповідач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Єфімік О. О., у судове засідання за невідомих суду причин не з`явились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд ухвалив рішення за відсутності учасників процесу, повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення поданого позову [PERSON] , виходячи з наступного вмотивування. Судом було встановлено, що сторони по справі, [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі, який було зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 30 квітня 2014 року, актовий запис № 164, який було згодом розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 16 червня 2016 року, яке набуло чинності 29 червня 2016 року, внаслідок чого позивачці прізвище було змінено на [PERSON] . Від шлюбу сторони по справі мають доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 912 від 15 серпня 2014 року, батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 серпня 2019 року двокімнатна квартира [ADDRESS] (загальна площа 44,35 кв. м.) належить в цілому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Макаревич В. Г., реєстр № 3027. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Так за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на кв. [ADDRESS] відповідачем суду не було надано, внаслідок чого його посилання на те, що сторони не мали спільних коштів, необхідних для придбання спірної квартири, через що кв. [ADDRESS] була придбана саме за кошти батьків та хрещеного батька [PERSON] , суд відкидає. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Отже, за відсутності доказів доводи [PERSON] про те, що позивачка у спірному житлі не мешкала та що на час придбання кв. [ADDRESS] сторони припинили фактичні шлюбні стосунки суд також не приймає як такі, що не були доведені відповідачем. Натомість, суд встановив за матеріалами справи, що у 2014 році сторони одружились та у яких народилась дитина, які більш ніж через рік придбали собі окреме житло, спірну кв. [ADDRESS] . Таким чином в судовому засіданні встановлено, що метою придбання спірного житла було покращення житлових умов родини сторін, що підтверджує статус спільної власності колишнього подружжя сторін на кв. [ADDRESS] . Отже, спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі. За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В частині доводів відповідача про необхідність застосування до вимог [PERSON] строку позовної давності, суд вказує, що відповідно до п. 15 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому неподання позову про поділ майна до спливу 3-х років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не свідчить про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 листопада 2019 року по справі № 203/304/17. Таким чином суд зауважує, що строки звернення до суду із позовом [PERSON] не були нею пропущені, оскільки в момент розірвання шлюбу між сторонами у 2016 році у сторін не було спору щодо набутого у шлюбі майна, що підтверджується рішенням суду від 16 червня 2016 року про розірвання між ними шлюбу. Натомість, лише після того, як відповідач відмовився визнавати за нею право на частку у спірному житлі [PERSON] було подано в передбачені законом строки позов до суду про поділ спільного майна подружжя. Отже,

Outcome: approved