Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за межі України до Арабської республіки Єгипту на десять календарних дні в період з 01.03.2022 до 31.12.2022 без згоди батька та в супроводі матері. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.04.2012. Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 08.10.2012 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 884,50 грн. З моменту розірвання шлюбу, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі в житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає з позивачем та її чоловіком [PERSON] , які фактично самостійно несуть всі витрати по утриманню сина. В той же час, позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утримання їхнього спільного сина, однак всі звернення залишено без задоволення. Позивач з чоловіком мають намір влаштувати дитині повноцінний відпочинок за кордоном, а саме в державі Єгипет, з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивач неодноразово зверталась до відповідача в усній формі та з письмовим проханням про надання дозволу на виїзд сина за кордон, але відповідач такої згоди не надає. Також позивач зазначила, що минулого разу 13.08.2020 відповідач надав дозвіл на виїзд дитини за кордон і не чинив перешкод. Враховуючи вище зазначені факти, позивач вважає, що відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку, за такого, вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 20.01.2022, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач причини своєї неявки не повідомив та правом на надання відзиву на позов не скористався. Про належне повідомлення відповідача про розгляд справи по суті свідчить зворотне повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, причини його неявки не повідомила та правом на подання пояснень щодо позову не скористалась. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони записані батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №1257. 07.07.2017 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №281. Зі змісту позовної заяви вбачається, та не заперечується сторонами, що [PERSON] проживає разом з позивачем та [PERSON] . Згідно довідки №111 від 23.06.221 Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №20 [PERSON] є учнем 4-б класу вказаного начального закладу, його виховання займається його мати та вітчим [PERSON] , вони піклуються про стан здоров`я та навчання сина, відвідують батьківські збори в школі. Відповідач, за період навчання учня, в школі не з`являвся, батьківські збори не відвідував. 18.06.2021 позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх спільного сина за кордон з метою та відпочинку, а саме до Арабської Республіки Єгипту строком на десять календарних днів. Вказані обставини підтверджуються копією такого звернення, фіскальним чеком від 18.06.2021та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що відповідач отримав відправлення особисто 11.06.2021. Жодних доказів про надання відповідачем відповіді на звернення позивача матеріали справи не містять. В той же час, суд звертає увагу, що 30.08.2020 відповідач надав письмову згоду на тимчасову поїздку дитини з метою відпочинку та оздоровлення із України до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипту в період з 15.09.2020 по 31.12.2020 у супроводі позивача, яка була посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужнською К.Т. та зареєстрована в реєстрі за №880. Так, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція про права дитини) першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються. Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку Такого ж змісту обов`язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені\~статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі статтями141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 № 57\~(далі\~Правила). За змістом частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-244цс18. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При розгляді даної справи судом не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які б унеможливлювали виїзд дитини за межі України для відпочинку чи оздоровлення. Таким чином, оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, враховуючи інтереси дитини, яка має конституційне право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, суд вважає, що виїзд малолітньої [PERSON] за кордон України, із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, буде здійснений в інтересах дитини, сприятиме її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству. На підставі\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved