Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. В позові зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2021 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2021 року, номер запису про право власності 59170510, що підтверджується витягом №264974480 від 08.07.2021. Однак, як вбачається з відповіді на запит, за вказаною адресою зареєстрована стороння особа - [PERSON] . Позивач просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Справа призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Представник позивача адвокат Бобровник К.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надав суду відзив на позовну заяву. Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи, відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 08.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за номером 3072. (а.с. 5-6) Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.07.2021 року, номер запису про право власності 59170510, що підтверджується витягом №264974480 від 08.07.2021. (а.с. 7) Однак, як вбачається з відповіді на запит №1754/02-03 від 06.07.2021, за вказаною адресою зареєстрована стороння особа - [PERSON] . (а.с. 4) Відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] , де він зареєстрований з 2019 року, квартирою не цікавиться, його особисті речі відсутні у квартирі, не сплачує комунальні платежі, а позивач змушений сплачувати додаткові комунальні послуги. Факт не проживання [PERSON] підтверджується Актом не проживання особи за місцем реєстрації від 24.01.2022 року. Стаття 41\~Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним Стаття 47\~Конституції України та ст.\~9\~ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок зроблений в постанові ВС КЦС від 09.12.2020 року справа № 209/2642/18. В постанові від 25.07.2018 року справа № 638/13030/13-ц, Верховним судом зазначено, якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до ст.\~391\~ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. Підтверджена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 27.03.2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17.07.2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23.09.2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19). У постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, в спірній квартирі не мешкає з 2019 року, право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, припинилось після відчуження [PERSON] майна на користь позивача. Відповідач втратив право користування даним житлом після його відчуження, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, що спричиняє новому власнику, позивачу додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved