Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У вересні\~2021\~року позивач\~звернулася до\~суду та,\~зменшивши позовні\~вимоги 17.02.2022\~року,\~просила визначити\~порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши одну ізольовану кімнату позивачу, іншу відповідачу, у спільному користуванні залишити кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню (санвузол). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до договору дарування їй на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири, інша частина належить відповідачу. Квартира складається з двох кімнат, коридору, кухні, ванної, убиральні. Між сторонами був встановлений такий порядок користування квартирою, проте наразі відповідач ігнорує права позивача у користуванні квартирою. Вона змінила замки від вхідних дверей спільної квартири, не досягнуто згоди щодо оплати комунальних послуг, тому між ними виникають конфліктні ситуації. В добровільному порядку відповідач відмовляється задовольнити вимоги позивача, тому з метою захисту своїх прав та забезпечення вільного доступу до власного майна змушена звернутися до суду. У відзиві представник АТ "Житомиргаз" просив відмовити у задоволенні позовних вимог про розділення рахунку по оплаті послуги з розподілу природного газу між співвласниками як передчасних, проте представники позивача відмовились від зазначених вимог та така відмова була прийнята судом 17.02.2022 року. Представники позивача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Не заперечували проти постановлення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не прибула повторно. Про час та місце розгляду справи повідомлена за місцем реєстрації. Оскільки відповідач не повідомила про поважність причин повторної неявки в судове засідання, не подала відзив на позов та представники позивача в судовому засіданні не заперечували проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників позивача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , кожен по 1/2 ідеальній частці (а.с. 10-11). Відповідно до плану квартири вона є двокімнатною, має загальну площу 57,4 кв.м., житлову 32,3 кв.м. Квартира по плану має: ізольовану кімнату площею 19,4 кв.м. з балконом, що розташований поряд з житловою кімнатою (за планом № 2); ізольовану кімнату площею 12,9 кв.м. з балконом, що розташований поряд з житловою кімнатою (за планом № 4), вбудовану шафу, що розташована біля кімнати площею 0,1 кв.м. (за планом № 8), комору, площею 8,1 кв. м. (за планом № 3); кухню (за планом № 5), коридор (за планом № 1), ванну кімнату (за планом № 7), вбиральню (санвузол) (за планом № 6)(а.с. 9). На даний час між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою, особовий рахунок по сплаті комунальних послуг не розділений, у спільній квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14). При вирішенні справи по суті суд керується наступними нормами права. Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов`язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Позивач стверджує, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Вказані обставини відповідач не спростувала. Неврегульованим залишається питання оплати комунальних послуг, особовий рахунок на квартиру не оформлений. Встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідне для можливості розподілу особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру. Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Встановлюючи порядок користування квартирою суд зважає на те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджуються належними доказами. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Outcome: approved