Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Корюківська районна державна адміністрація Чернігівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , в якому зареєстровані його донька [PERSON] , [INFO] , та онуки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З 2012 року відповідачі у спірному будинку не проживають, участі в утриманні житла не беруть, не сплачують комунальні послуги, їх особисті речі у будинку відсутні. Відповідач [PERSON] має у власності інше нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] . В серпні 2014 року [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, на даний час зв`язок з ними втрачено. Реєстрація відповідачів у даному будинку призводить до порушення його прав власника. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 26 січня 2022 року. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 26 січня 2022 року у зв`язку з витребування доказів судовий розгляд справи відкладено на 21 лютого 2022 року. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, просила її задовольнити. Відповідач [PERSON] , діючи в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, через оголошення, розміщене на офіційній сторінці веб-порталу Судової влади України, в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її участю, відзиву на позовну заяву суду не надала. Протокольною ухвалою суду від 21 лютого 2022 року, з урахуванням думки представника позивача, постановлено провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення у даній справі поклався на розсуд суду. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 22 березня 1991 року (а.с.14-15). Відповідно до рішення Менської міської ради Менського району Чернігівської області від 22 жовтня 2015 року «Про перейменування вулиць, провулків, площі та парків міста Мена» вулиця Крупської в місті Мена перейменована на «вулицю Виноградна». Факт реєстрації відповідача [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] та їх не проживання за вказаною адресою підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян та актом обстеження умов проживання від 02 грудня 2021 року, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , проте за вказаною адресою не проживають (а.с.16-20,22). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] у 2014 році на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2014 року набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19641466 від 27 березня 2014 року та довідкою №15-03/249/5 від 20 грудня 2021 року, виданою старостою Киселівського старостинського округу Менської міської ради Очковською Н. (а.с. 23-26). Як вбачається з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 01 лютого 2022 року за №00034840533, [INFO] народився [PERSON] , його матір`ю зазначено [PERSON] . 10 вересня 2010 року на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства до актового запису внесені виправлення, прізвище дитини з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». Як вбачається з Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 01 лютого 2022 року за №00034840135, [INFO] народився [PERSON] , його матір`ю зазначено [PERSON] , [INFO] . 10 вересня 2010 року на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства до актового запису внесені виправлення, прізвище дитини з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] ». 29 серпня 2014 року [PERSON] здійснила виїзд з України до Російської Федерації через митницю Погар Брянської області, що підтверджується матеріалами справи. Відсутність відповідача [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації більше одного року підтверджується також показаннями свідків, наданими в судовому засіданні. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що проживають по сусідству з позивачем та добре знають його сім`ю, в тому числі і доньку [PERSON] та його онуків [PERSON] та [PERSON] , які проживали в будинку позивача. У 2012 році відповідач [PERSON] з чоловіком та дітьми переїхали проживати в с. Киселівка Менського району Чернігівської області, а у 2014 році виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. Перешкод у користуванні житлом ні позивач, ні члени його сім`ї, відповідачу [PERSON] та її дітям не чинили. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Вирішення питання щодо розподілу судових витрат. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений ст.405 ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані суду докази та доводи представника позивача в сукупності з письмовими доказами у справі та показаннями свідків, наданими в судовому засіданні, а також те, що відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про розгляд справи, в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву, письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову суду не надала, ту обставину, що батько малолітніх [PERSON] та [PERSON] не зареєстрований та не проживає у спірному будинку, з урахуванням положень ст.160 СК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] добровільно разом зі своїми малолітніми синами [PERSON] та [PERSON] змінили своє місце проживання ще у 2012 році, і є такими, що понад один рік без причин, які б могли бути визнані судом поважними, не проживають у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачу, не беруть участі в утриманні будинку, їх тривала відсутність за місцем реєстрації свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, втратили інтерес до спірного житлового будинку, а отже є законні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи положення ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved