Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування кого зазначив, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа 43, 8 кв.м. У порушення законодавства оплата за надані послуги за даною адресою здійснювалась не в повному обсязі, в результаті чого за період з 01.12.2018 року по 01.06.2021 року утворилась заборгованість у сумі 18645, 78 грн. Відповідачі повідомлені про наявність заборгованості та необхідність її сплати, проте до теперішнього часу оплату наданих послуг здійснено не було. У листопаді 2020 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 28.04.2021 року у видачі судового наказу відмовлено. Окрім того, відповідачам нараховано до сплати суму інфляційних витрат за весь час прострочки зобов`язання, яка складає 1816, 90 грн. та 3% річних, які складають 708, 98 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив відповідачі не надали. Ухвалою суду від 15.02.2022 року постановлено провести заочний розгляд справи. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з такого. Встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), опалювальна площа 43, 8 кв.м. та є споживачами теплової енергії. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Разом з тим, ст. 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу. Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. При цьому пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно з роздруківкою особового рахунку за особовим рахунком № [NUMBER] заборгованість за користування тепловою енергією за адресою: [ADDRESS] (мешканців 2, пільг: 0), за період з грудня 2018 року по липень 2021 року становить 18645, 78 грн., 3 % річних 708, 98 грн., інфляційні витрати 1816, 90 грн. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 28.04.2021 року скасовано судовий наказ № 264/6609/20 від 02 листопада 2020 року про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» заборгованості за користування тепловою енергією у розмірі 12511,73 грн., 3 % річних у сумі 325,65 грн., інфляційних витрат у сумі 292,20 грн., а також судового збору у розмірі 210,20 грн. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є по суті грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги, суд вважає, що на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідачі, не надавши відзивів на пред`явлений позов, не побажали реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язку з оплати житлово-комунальних послуг, і тим самим не оспорюють наявності підстав для стягнення з них зазначеної заборгованості. Таким чином, з відповідачів на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягненню зазначена сума заборгованості за користування послугами з централізованого опалення, 3% річних та інфляційні витрати. Крім того, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати з оплати судового збору в розмірі 2270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved