Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказував, що з [PERSON] 06 грудня 2019 року був укладений кредитний договір № CL-245452, за який вона отримала кредитні кошти в розмірі 118236,51 грн. на поточні потреби на умовах строковості, платності та поворотності. Натомість [PERSON] зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі, в строк та на умовах, визначених кредитним договором. На час укладання кредитного договору [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , про що вона вказала у анкеті-заяві на отримання готів кого кредиту та підтвердила штампом в паспорті про реєстрацію шлюбу 21 серпня 2004 року. Укладаючи кредитний договір, [PERSON] діяла в інтересах сім`ї, а тому її чоловік [PERSON] залучений до участі в даній справі як солідарний відповідач. Позичальником [PERSON] зобов`язання за кредитним договором порушувались, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 17 серпня 2021 року за договором в загальному розмірі 157533,02 грн. На даний момент відповідачами борг не погашений, саме тому позивач був змушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою від 08 грудня 2021 року провадження в справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслуховує усні пояснення сторін та показання свідків. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, але направив до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. В судове засідання відповідачі [PERSON] і [PERSON] викликалися шляхом надсилання засобами поштового зв`язку судової повістки за адресою їх місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Поштові конверти з судовими повістками на ім`я [PERSON] і [PERSON] повернуто без вручення з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання. Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідачам у належний спосіб були вручені судові повістки. Але відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з`явилися, причини її неявки суду невідомі, відзив на позов ними не поданий. Тому суд розглядає справу за відсутністю відповідачів в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № CL-245452 від 06 грудня 2019 року (далі - Кредитний договір), за умовами якого відповідачу був наданий кредит в сумі 118236,51 грн. на поточні потреби із строком користування 60 місяців, до 05 грудня 2014 року, з оплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи зі ставки 35% річних. Згідно з п.п. 1., 2.9., 6.2. Кредитного договору [PERSON] зобов`язалась повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом шляхом оплати щомісячних платежів у розмірі 4236,00 грн. в період з 30 по 06 число кожного місяця включно. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачем [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені умовами Кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Представник позивача в позові стверджував, що заборгованість позичальника [PERSON] перед Банком по кредитному договору становить 157533,01 грн. станом на 17 серпня 2021 року, та складається з із заборгованості за тілом кредиту 112110,15 грн. та заборгованості за відсотками 43152,87 грн. Але з такими доводами представника позивача не можна в повній мірі погодитися з огляду на таке. З представленої позивачем виписку про рух коштів по рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , вбачається, що відповідач в період з січня 2020 року і до липня 2020 року щомісяця сплачувала на користь АТ «КРЕДОБАНК» платежі в розмірі 4300,00 грн., який є вищим за встановлений кредитному договорі розмір щомісячного платежу. За це період відповідачем [PERSON] повернуто на користь позивача кредитних коштів в сумі 6126,36 грн., залишок по кредиту складає 112110,15 грн. (118236,51 6126,36 = 112110,15). Надалі, з серпня 2020 року відповідач [PERSON] не виконувала свого обов`язку та не сплачувала грошових коштів на погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. В кредитному договорі (п. 6.9.) сторони узгодили те, що АТ «КРЕДОБАНК» вправі вимагати дострокового повернення кредиту і процентів у випадку прострочення позичальником сплати процентів та/або повернення кредиту чи його частини щонайменше на один календарний місяць. АТ «КРЕДОБАНК» скористався своїм правом дострокового повернення кредиту і направив 15 квітня 2021 року на адресу [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості. У цій вимозі позивач вказав, що з боку позичальника утворилась заборгованість, яка ним вирахувана станом на 01 квітня 2021 року, зокрема, по тілу кредиту 112110,15 грн., та по процентам за користування кредитом 29314,19 грн. В постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду висловила своє судження про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, позивач АТ «КРЕДОБАНК», скориставшись правом дострокового стягнення заборгованості, коли направив на адресу відповідача вимогу про дострокове стягнення заборгованості, змінив строк кредитування, який завершився 15 квітня 2021 року. Таким чином правом нараховувати проценти за користування кредитом позивач був наділений лише до вказаної дати. Виходячи з представленого позивачем розрахунку заборгованості, суд може визначити заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті процентів на користування кредитом, яка виникла станом на 05 квітня 2021 року, оскільки така заборгованість визначена позивачем станом на 5 число кожного місяця. На вказану дату заборгованість по несплаченим процентам складала 29796,14 грн. (53769,78 23973,64 = 29796,14). Слід також звернути увагу, що у розрахунку, складеному позивачем, до загальної заборгованості по процентам за користування кредитом включені проценти, нараховані на прострочену суму заборгованості по кредиту за ставкою 35% річних. Але такі нарахування, здійснені позивачем, виходять за межі кредитного договору, оскільки в ньому відсутнє таке право позивача. Тому в цій частині розрахунок порушує умови кредитного договору, тому суд його відхиляє. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту в розмірі 112110,15 грн. та по процентам за користування кредитом в розмірі 29796,14 грн. Щодо солідарного стягнення вказаної заборгованості з іншого відповідача [PERSON] суд зазначає таке. На час укладання кредитного договору відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що підтверджується відміткою про реєстрацію шлюбу від 21 серпня 2004 року. Цю інформацію [PERSON] також підтвердила в Анкеті-Заяві № CL-245452 від 06 грудня 2019 року, яка нею була подана до АТ «КРЕДОБАНК» з метою отримання готівкового кредиту. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 205/5882/18, постанова від 07 жовтня 2020 року, висловив правову позицію про те, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі N 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі N 14-127цс20. Оскільки кредитний договір відповідачем [PERSON] укладено в інтересах сім`ї, тому вона та її чоловік [PERSON] повинні відповідати солідарно за зобов`язанням, яке виникло для них з умов кредитного договору від 06 грудня 2021 року. При таких обставинах, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Одночасно з цим суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 2363,00 грн. Але суд стягує з відповідачів в рівних часках на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору лише в сумі 2126,70 грн., що буде пропорційним до розміру задоволених вимог, тобто по 1063,35 грн. з кожного. Окрім судового збору, до судових витрат законом віднесені витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Представник позивача в позові вказав, що позивачем АТ «КРЕДОБАНК» були понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15753,30 грн., пов`язані з аналізом справи, побудови стратегії дій по справі, написанням позовної заяви та супроводом представника в судових засіданнях. Але належних і допустимих доказів на підтвердження таких витрат позивачем та його представником суду не подано. До позовної заяви лише додано витяг з договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, виготовлений на одному аркуші, в якому відсутнє чітке визначення розміру гонорару адвоката (погодинна оплата або вартість конкретного виду роботи чи послуги). Про наявність інших доказів, які підтверджують понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу суду не представлені. Тому суд відмовляє в стягненні таких витрат з відповідачів.

Outcome: partial