Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , що також діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , про захист прав власника, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог вказує, що 21 липня 2004 року батько подарував йому земельну ділянку (с. Липини Луцького району Волинської області), на якій в подальшому було збудовано житловий будинок. Рішенням Виконкому Липинської сільської ради від 28 травня 2009 року за ним було оформлено право власності та видано відповідне свідоцтво, відповідно до чого, вказаний об`єкт нерухомості є його приватною власністю. З 17 липня 2009 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням суду від 16 жовтня 2018 року. Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] . З літа 2020 року [PERSON] забрала всі свої речі та разом із донькою переїхала проживати в квартиру [ADDRESS] . З огляду на наведене, відповідач з дитиною не проживають за адресою місця реєстрації, що окрім іншого, позбавляє позивача можливості оформити житлові субсидії та нести додаткові витрати. У зв`язку із вказаним обмеженням у реалізації права власності [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та неповнолітню [PERSON] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням (будинком [ADDRESS] ). Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. 26 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому остання зазначає про безпідставність позовних вимог. Вказує, що вказаний будинок будувався за спільні кошти під час їх проживання разом. Переїзд був вимушеним, оскільки постійні скандали та сварки створювали несприятливі умови проживання. При тимчасовій відсутності особи за місцем реєстрації за нею продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Припинення сімейних відносин не є підставою припинення права користування житловим приміщенням. З огляду на вказане, простить відмовити в задоволені позову. У відповіді на відзив від 09 грудня 2021 року позивач зазначає, що доводи відповідача нічим не підтверджуються, крім того, їй на праві власності належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] (спадкове майно), про що [PERSON] відомо з її слів. З інформаційної довідки з Державного реєстру вбачається, що вказана власність нею не оформлена, на іншу Ѕ частки свідоцтво про права на спадщину зареєстроване за її братом [PERSON] . Зважаючи на суб`єктний склад учасників, ухвалою суду від 26 січня 2022 року до розгляду справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Службу у справах дітей Луцької міської ради. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечила, надала пояснення аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позов. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради проти задоволення позову в частині позбавлення права користування житловим приміщенням неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , заперечила. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 17 липня 2009 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року, що набрало законної сили (а.с.5). Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.7), яка на даний момент проживає з матір`ю. Позивач одноосібним є власником об`єкту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 21 липня 20104 року (а.с.8), свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 серпня 2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Липинської сільської ради від 25 травня 2009 року №48 (а.с. 9) та витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №23539756 від 10 серпня 2009 року (а.с.10). Доказів на спростування вказаного суду не надано. Згідно відомостей будинкової книги для приписки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , окрім власника, в даному приміщенні зареєстровані відповідач [PERSON] , та неповнолітня донька сторін [PERSON] (а.с.11-12). З доводів позивача, відповідач не проживає у спірній квартирі з літа 2020 року, вказаний факт відповідачем не заперечувався. Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується довідкою Луцького РУП ГУНП у Волинській області складеною за результатами розгляду звернення позивача №6935 від 01 вересня 2020 року, згідно якої відповідач не навідується на адресу місця реєстрації з серпня 2020 року (а.с. 13). Зазначене узгоджується з показаннями свідка [PERSON] (сусід позивача), допитаного с судовому засіданні, відповідно до свідчень якого відповідач понад півтора роки не проживає у спірному будинку, свої речі забрала. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою місця реєстрації, вказаний факт не нею не заперечується. Доказів того, що їй чиняться перешкоди у доступі до приміщення на підтвердження своїх заперечень стороною відповідача суду не надано. Факту наявності майна відповідача у спірній квартирі також не встановлено. Шлюб між сторонами розірвано, спільним побутом вони не пов`язані. Доказів перебування будинку у спільній власності відповідачем не надано. Крім того, [PERSON] є спадкоємцем Ѕ частини квартири [ADDRESS] , де на даний момент проживає разом із донькою, однак, на час розгляду справи своє право власності у встановленому законом порядку не зареєструвала, що не заперечувалось нею в судовому засіданні. Звертаючи увагу на те, що відповідач більше не входить до кола членів сім`ї власника, подальше перебування її у будинку, що є приватною власністю позивача, та реалізація нею права користування житловим приміщенням можлива за погодженням із [PERSON] , та наявності відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом. Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права розпорядження майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним йому майном на власний розсуд. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині позбавлення права користування спірним будинком [PERSON] . Щодо вимог про позбавлення права користування будинком неповнолітньої [PERSON] суд виходить з наступного. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. На підставі того, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відтак, права дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання доньки позивача за місцем реєстрації не залежать від дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неї, незалежно від причин відсутності одного з батьків. Дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Зазначення Службою у справах дітей Луцької міської ради про недоцільність визнання неповнолітньої дитини, такою що втратила право користування жилим приміщенням обумовлюється метою діяльності такого органу, та, в даному випадку, спрямоване на захист її житлових прав. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживанням, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини (постанова ВС від 16 грудня 2020 року у справі № № 206/4028/18, провадження № 61-1635св20). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Також слід зазначити, що реєстрація неповнолітньої дитини не може порушувати право позивача на отримання субсидії з оплати житлово-комунальних послуг через відсутність у дитини будь-якого доходу. Будь-яких доказів наявності інших перешкод у здійснені права власності на житло з боку неповнолітньої дитини, позивачем суду надано не було. Отже, виходячи з інтересів та прав дитини до досягнення нею повноліття, у суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. З урахування наведеного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial