Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] \~звернувся до суду з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ", ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА", [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що була заподіяна в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовна заява мотивована тим, що 14 вересня 2017 року об 11:20 год. на об`їзній дорозі м. Кривого Рогу, водій [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК», та керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер « [NUMBER] », який застрахований в ПрАТ «УФСК «АСКА», згідно договору страхування № 3356873 від 26.12.2016 року, порушив п. 10.1 ПДР України та допустив зіткнення з автомобілем «Nissan Qashqai» реєстраційний номер « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , внаслідок чого автомобілю «Nissan Qashgai» реєстраційний номер « [NUMBER] » були заподіяні механічні пошкодження. Посилаючись на те, що водій транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», з вини якого сталася ДТП, його роботодавець, а також страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів - ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» у добровільному порядку не відшкодували заподіяну внаслідок ДТП майнову та моральну шкоду. Позивач просив позов задовольнити, стягнути з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА», ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на суму 105 045,71 (з них вартість матеріальної шкоди 64 549,68 гри, та вартість робіт по відновленню авто 40 496,03 гривні. Стягнути з ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ, [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на суму 2500 гривень за оплату експертного автотоварознавчого дослідження та 8580 гривень на оплату судової автотехнічної експертизи та 10 000 гривень моральної шкоди. Всього на загальну суму 21080 грн. Солідарно стягнути судові витрати. Позивач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Зазначив, що судовий збір було сплачено у сумі 1261,26 гривень, а витрати на оплату судової автотехнічної експертизи віднесені на рахунок держави. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, як безпідставних та необґрунтованих. Подали до суду письмовий відзив в якому просили: (а) відхилити висновок експертів № 689/690-18 від 19 листопада 2018 року, як недостовірний та недопустимий доказ; (б) відхилити висновок експертного дослідження № Д39/11/17 від 02 листопада 2017 року як недопустимий доказ; (в) відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилались на те, що: (а) вина водія [PERSON] відсутня та не підтверджена в порядку передбаченому законодавством; (б) висновок експертів № 689/690-18 від 19 листопада 2018 року не логічний та необ`єктивний, експертиза проведена з численними порушеннями; (б) висновок експертного дослідження № Д39/11/17 від 02 листопада 2017 року є недопустимим, оскільки експерт не попереджався про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та ПРАТ "ЦГЗК" не повідомлялось про його проведення, а отже не реалізувало своє право на участь у ньому (а.с. 62-90). Представники відповідача ПРАТ "УАСК АСКА" до судового засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином. Просили розглянути справу без їх участі та повідомити про прийняте рішення. Надали відзив відповідно до якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки: (а) позивачем пропущено річний строк звернення до страхової компанії щодо відшкодування; (б) страховою компанією не відшкодовується шкода пов`язана із втратою товарної вартості транспортного засобу; (в) вина жодного із водіїв не встановлена, а отже підстави для виплати відсутні; (г) оскільки позивач не зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП моральна шкода страховиком не відшкодовується Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом встановлено та сторонами не заперечувались наступні фактичні обставини: 14 вересня 2017 року об 11:20 год. на об`їзній дорозі міста Кривого Рогу, сталося ДТП за участю водія [PERSON] , який перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ЦГЗК» та керував автомобілем «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер « [NUMBER] » (застрахований в ПрАТ «УФСК «АСКА», згідно договору страхування № 3356873 від 26.12.2016 року), та водія [PERSON] який керував автомобілем «Nissan Qashgai» реєстраційний номер « [NUMBER] ». Протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, складався лише відносно водія [PERSON] . Постановою ДНІПРОВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ від «08» серпня 2019 року по справі № 216/4545/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, відносно\~ [PERSON] \~за ст. 124 КУпАП закрито, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування висновків суду покладено те, що "згідно висновку експертів № 689/690-18 від 19 листопада 2018 року, технічна можливість водію автомобіля\~Toyota Land Cruiser 200 запобігти зіткнення з автомобілем NISSAN QASHQAI, який рухався в попутному напрямку, визначалась належним дотриманням та виконанням вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, а тому в діях водія автомобіля\~Toyota Land Cruiser 200» вбачається невідповідність вказаним вимогам ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з ДТП. Оскільки водій автомобіля «Toyota Land Cruiser 200» [PERSON] безпосередньо перед контактуванням з автомобілем NISSAN QASHQAI, виконував маневр праворуч, з моменту, коли водій [PERSON] мав об`єктивну можливість виявити зміну дорожньої обстановки (тобто - небезпеку для руху), він повинен був негайно вжити заходів на зменшення швидкості руху аж до зупинки, що передбачено вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху. Враховуючи те, що скорочення безпечного інтервалу відбувалось за ініціативою водія автомобіля «Toyota Land Cruiser 200», слід дійти висновку про відсутність у водія автомобіля «NISSAN QASHQAI» [PERSON] технічної можливості уникнути настання ДТП шляхом гальмування. Слід також відзначити, що оскільки автомобіль «Toyota Land Cruiser 200», здійснював рух з відносно більшою швидкістю по відношенню до автомобіля «NISSAN QASHQAI», то початок скорочення інтервалу до небезпечного відбувався позаду автомобіля «NISSAN QASHQAI», тобто поза межами видимості в напрямку руху для водія [PERSON] . Оскільки водій автомобіля «NISSAN QASHQAI», [PERSON] не мав технічної можливості уникнути настання ДТП, в його діях невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП не вбачається." Судом за клопотанням сторін витребувано, оглянуто та досліджено матеріали справи № 216/4545/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП. Зокрема і вищевказаний висновок експертів, при цьому експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. Матеріали провадження також містять запити ПРАТ "УАСК "АСКА" про надання копії постанови по адміністративній справі, зокрема від 03.09.2018 року. Протокол щодо порушення водієм [PERSON] Правил дорожнього руху в момент ДТП не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення не виносилось. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д39/11/17 сума матеріальної шкоди яка була спричинена позивачу складає 64 549.68 грн. Сума шкоди з урахуванням відновлювальних робіт станом на 25.09.2017 року складає згідно калькуляції - 105 045,71 гривень (а.с. 24-51). Надано також рахунок з СТО офіційного представництва "Nissan" ТОВ "НАРА"№ 3337 від 13 серпня 2020 року по ремонту автомобілю «Nissan Qashqai» на суму 1222391,02 гривень (а.с. 23). Представник ПРАТ "УАСК "АСКА" у відзиві на позовну заяву не заперечував, що 11 липня 2020 року від [PERSON] було отримано заяву на виплату страхового відшкодування. Представником ПРАТ "ЦГЗК" не заперечувалось, що водій [PERSON] під час ДТП здійснював трудові обов`язки перед товариством. Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Отже, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідачами не спростовано цю презумпцію. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Щодо посилання страховика на недотримання річного строку на звернення за виплатою страхового відшкодування, слід зазначити наступне. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 \~\~ у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Цей висновок було враховано і постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05. 2021 у справі № 461/9578/15-ц (пункт 91). Орієнтиром для дотримання межі здійснення цивільного права для суду є мета, для якої страхова компанія наділялася правом відмовити у страховому відшкодуванні, - захист від здійснення необґрунтованих виплат. Відмова здійснювати страхове відшкодування взагалі (лише з причини пропуску строку) неспівмірна з цією метою, оскільки страховик, сплачуючи страхові платежі, має також законне право очікувати на отримання виплати при настанні страхового випадку, і суд не може це не брати до уваги. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21, від 23.12.2021 у справі № 910/4996/21, від 23.12.2021 у справі № 910/4099/21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України)\~та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку». Суд враховує, що пропуск позивачем строку обумовлено здійсненням розумних заходів щодо події ДТП, страховик знав про подію за участю забезпеченого транспортного засобу (про що свідчать звернення представника в рамках справи про адміністративне правопорушення), а отже він має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що: «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). Щодо посилання страховика на відшкодування пошкодження транспортного засобу з урахуванням зносу суд знаходить ці доводи слушними. Так, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Отже стягненню зі страховика підлягає сума матеріальної шкоди у сумі 64549,68 гривень. При цьому суд вважає, що відсутні підстави для стягнення зі страховика 2500 гривень вартості витрат на проведення оцінки транспортного засобу на користь позивача, оскільки потерпілим не був дотриманий порядок залучення експерта та відшкодування страховиком витрат за проведення такої експертизи, передбачений положеннями пунктів 34.2, 34.3 статті 34 Закону\~№ 1961-IV А з роботодавця - ПРАТ "ЦГЗК" матеріальна шкода у сумі 40 496, 03 копійки, та витрати на проведення оцінки транспортного засобу на користь позивача у сумі 2500 гривень, оскільки ці витрати є розумними і необхідними для отримання відшкодування шкоди. Щодо моральної шкоди суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (пункти 1-3 частини другої\~статті 23 ЦК України). Положенням ч. 1\~ст. 1172 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. В пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Внаслідок протиправної поведінки позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінив в 10000 гривень. Вона полягає у душевних стражданнях, переживаннях та стресових моментах, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням свого майна, а саме транспортного засобу. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивача, які викликані наслідками ДТП. Відповідно до ч. 2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з усталеною судовою практикою, щодо суб`єкта відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, то така шкода відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц, постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13). Володільцем транспортного засобу є ПРАТ "ЦГЗК", який одночасно є роботодавцем, використання транспортного засобу здійснювалося на законній підставі у ході виконання трудових обов`язків [PERSON] , а тому покласти обов`язок з відшкодування моральної шкоди слід саме на власника джерела підвищеної небезпеки. Проте виходячи із засад розумності та справедливості, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 гривень. Щодо посилань відповідачів на неналежність та недопустимість доказів наданих позивачем на підтвердження матеріальної шкоди та проведеної автотранспортної експертизи слід зазначити наступне. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Оглядом матеріалів у справі № 216/4545/17 про адміністративне правопорушення, відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, 04 січня 2018 року судом було призначено судову автотехнічну експертизу, на вирішення якої поставлено ряд питань з метою встановлення обставин ДТП та визначення вини того чи іншого учасника ДТП. Надано висновок експертів № 689/690-18 від 19 листопада 2018 року. Вищевказана експертиза була призначена та проведена за ухвалою суду та експертів було попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України. Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність наявних в матеріалах справи доказів не вбачається. Інших доказів, на спростування висновку експерта сторонами, суду надано не було. Щодо визначення суми матеріальної шкоди. Норма статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акта виконаних робіт (наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 01.02.2018 у справі №910/22886/16). При цьому, у постанові від 20.03.2018 у справі №911/482/17 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Відповідачами не спростовано висновки експертизи та визначення розміру шкоди підтвердженої документами станції технічного обслуговування (яка перевищує зазначену у позовних вимогах), клопотань про проведення іншої експертизи розміру шкоди суду не заявлено. Щодо витрат у сумі 8580 гривень на оплату судової автотехнічної експертизи, суд вважає необхідним відмовити позивачу, оскільки вона була проведена за рахунок держаного бюджету, що не заперечувалось представником позивача. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). За правилами ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно: з ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" 479,96 гривень, з Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ АСКА" 645,40 гривень. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial