Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

24 березня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» відкрив їй картковий рахунок № [NUMBER] (картка для виплат «GOLD») для зарахування та отримання заробітної плати. Крім того, вона отримала кредитну картку «Універсальна». 28 грудня 2019 року на її електронну адресу з електронної адреси відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшло повідомлення про підозрілі операції з краткою позивача, після чого остання одразу звернулася до найближчого відділення «ПриватБанк», що розташоване за адресою: м. Дніпро, проспект Ярослава Мудрого, буд. 68, де з'ясувалось, що з картки позивача для виплат «GOLD» № [NUMBER] за період з 10:40 27.12.2019 року по 13:29 год. 28.12.2019 року було знято усі кошти в розмірі 14 616,43 грн. [PERSON] вказує на те, що жодного підтверджуючого смс-повідомлення про зняття готівки з банкомату без її картки від Банку на її фінансовий телефонний номер вона не отримувала, зокрема нею не було отримано жодного повідомлення від Банку про зняті суми з картки для виплат. Цього ж дня, 28 грудня 2019 року, позивач звернулася на гарячу лінію «ПриватБанк», повідомила про факт шахрайства, просила заблокувати її картку для виплат «GOLD» № [NUMBER] та перевипустити нову. Також нею була подана заявка про отримання виписки по рахунку та фотокартки осіб з банкоматів, у яких знімалися за цей період готівкові кошти. Крім того, 28 грудня 2019 року вона, [PERSON] звернулась із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. По даному факту Дніпровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було розпочато кримінальне провадження № 12020040030000099 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185КК України, внесене до ЄРДР 15 січня 2020 року. Позивач на письмову вимогу до відповідача про повернення грошових коштів по несанкціонованим транзакціям (безпідставно знятим коштам) з її рахунку, оскільки платіжний засіб (кратка для виплат «GOLD» № [NUMBER]) та його реквізити, в тому числі ПІН-код, нею третім особам не передавався, дана кратка не втрачалась, зокрема вона не давала будь-яких розпоряджень щодо видачі коштів з банкомату без її картки (не отримувала смс-повідомлення з кодом та не вводила його), отримала Лист від 10 лютого 2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-200210/188 про відмову в задоволенні її вимог, з підстав несумлінного виконання нею, як клієнтом банку, умов зберігання та використання інформації в каналі зв'язку. У зв'язку з наведеним, [PERSON], посилаючись на те, що жодного розпорядження про списання коштів вона не давала, будь-яких дій, що могли би призвести до списання грошових коштів, не вчиняла, та те, що Банк не виконав покладені на нього обов'язки щодо збереження її коштів, просила суд: стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на її користь безпідставно списані кошти у розмірі 14 616,43 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 30 березня 2020року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. У відзиві представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» вимоги не визнав, посилався на їх необґрунтованість, з огляду на те, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа, яка їх обслуговує, тобто Банк. Вказує, що грошові кошти знімалися за допомогою введення ПІН-коду, а тому вважає, що позивач, як користувач, своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції з її картки для виплат. У зв'язку з наведеним, просив в позові відмовити. У письмових поясненнях представник позивача посилався на обставини, викладені в позові, наполягав на задоволенні вимог, зокрема просив визнати неналежними докази, подані відповідачем з огляду на те, що вони належним чином не завірені, не містять достовірної інформації щодо предмета доказування, мають дописи від руки, крім того з фотокопій не можливо ідентифікувати особу, яка знімала грошові кошти в банкоматах. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві та письмових поясненнях, просив задовольнити вимоги, додавши, що телефон [PERSON] був прив'язаний до зарплатної картки, в подальшому звернувся з заявою про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні вимоги не визнав з обставин, викладених ним у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову. Додатково зазначив, що клієнт Банку відповідно до умов та правил надання банківських послуг отримує картку неактивовану, яку активує в терміналі (призначає ПІН код самостійно). Клієнт може в терміналі зняти грошові кошти за допомогою картки і ввести ПІН код, а також за допомогою послуги зняти гроші без картки. В останньому випадку вводиться номер т елефону Клієнта, потім робот Банку телефонує на вказаний номер Клієнта, а останній дає підтвердження зняття готівки, але все одно запрошується введення ПІН коду. Третім способом зняття готівки є QRкод з телефону, але введення ПІН коду необхідне. Яким чином можливо відслідкувати зміну ПІН коду і зняття готівки з іншого телефону представник не пояснив. Суд, заслухавши сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач АТ КБ «ПриватБанк» відкрив позивачу [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] (картка для виплат «GOLD») для зарахування та отримання заробітної плати. Крім того, [PERSON] отримала кредитну картку «Універсальна». Встановлено, що 28 грудня 2019 року на електронну адресу [PERSON] з електронної адреси відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшло повідомлення про підозрілі операції з краткою позивача, що могли виявитися шахрайськими. З виписки по картці для виплат «GOLD» № [NUMBER], виданої на ім'я позивача [PERSON] вбачається, що за період з 10:40 27.12.2019 року по 13:29 год. 28.12.2019 року було знято усі кошти в розмірі 14 617,00 грн., а саме: -27.12.2019 року о 10:40:43 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 123 (магазин &quot; Алло&quot)знято готівку без карти в сумі 402,00 грн.; -27.12.2019 року о 10:46:45 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 119-а (гуртожиток ДГЕТ) знято готівку без карти в сумі 802,00 грн.; -27.12.2019 року о 10:50:41 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 123 (магазин &quot; Алло&quot) знято готівку без карти в сумі 2 002,00 грн.; -27.12.2019 року о 10:54:46 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 119-а (гуртожиток ДГЕТ) знято готівку без карти в сумі 3 602,00 грн.; -27.12.2019 року о 10:57:13 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 119-а (гуртожиток ДГЕТ) знято готівку без карти в сумі 3 602,00 грн.; -28.12.2019 року о 13:26:31 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87Н (магазин &quot; Свіжина&quot) знято готівку без карти в сумі 3 602,00 грн.; -28.12.2019 року о 13:29:38 в банкоматі за адресою: м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87Н (магазин &quot; Свіжина&quot) знято готівку без карти в сумі 602,00 грн. Встановлено, що позивач [PERSON] одразу звернулась із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. По даному факту Дніпровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було розпочато кримінальне провадження № 12020040030000099 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, внесене до ЄРДР 15 січня 2020 року. 07 лютого 2020 року Бабенко звернулася до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про повернення коштів по несанкціонованим транзакціям (безпідставно знятим коштам) з її рахунку № [NUMBER] (картка для виплат «GOLD»). Заява зареєстрована відділенням Банку 10 лютого 2020 року за вх. № 109278. Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого 2020 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-200210/188 на письмове звернення про повернення грошових коштів по несанкціонованим транзакціям (безпідставно знятим коштам) позивачу було відмовлено з підстав несумлінного виконання нею, як клієнтом банку, умов зберігання та використання інформації в каналі зв'язку. [PERSON] в позові вказує на те, що жодного підтверджуючого смс-повідомлення про зняття готівки з банкомату без її картки від Банку на її фінансовий телефонний номер вона не отримувала, зокрема нею не було отримано жодного повідомлення від Банку про зняті суми з картки для виплат. Так, представником позивача [PERSON] було надано звернення до компанії «Київстар», датоване 29.02.2020 року про надання відомостей щодо наданих [PERSON] послуг мобільного зв'язку відносно її номера [NUMBER], однак лише 22 червня 2020 року отримала смс-повідомлення про відмову у наданні запитаних даних, оскільки відсутні юридичні підстави у їх наданні. Зазначене підтверджується скриншотом смс-повідомлення). Таким чином, позивач [PERSON] вжила всі необхідні дії як клієнт Банку для викриття осіб, винних у безпідставному знятті грошових коштів з її банківського рахунку. В свою чергу, представником відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» на електронну адресу суду 15.06.2020 року за вх. № 2588/20 було направлено докази - банкоматні журнали по зазначеним операціям та фотоматеріали за період з 27.12.2019 року по 28.12.2019 року по наступним банкоматам: -СADN0628, що розташований за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 123 (магазин «Алло»); -СADN5547, що розташований за адресою: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 119-а (гуртожиток ДД); -СADN7754, що розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 87Н (магазин «Свіжина»). В той же час, суд не може визнати дані докази належними та допустимими, з огляду на наступне. Приписами ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними доказами є докази, які місять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підстав яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, подані стороною відповідача докази вимагають спеціальних знань щодо роботи банкоматів, які б дозволили оцінити наведені спеціальні позначення у банкоматних журналах. Крім того, суд зауважує, що зазначені банкоматні журнали з банкоматів містять коментарі, дописані представником відповідача від руки, які не можна вважати достовірними та достатніми, зокрема наведені в банкоматних журналах відомості та дописані від руки коментарі не можна вважати підтвердженням відправлення смс-повідомлення позивачу про зняття грошових коштів з рахунку з тих підстав, що інформація відносно телефонного номеру не містить дату та час здійснення операції, на відміну від усіх інших дій, що здійснювались перед цим за допомогою банкомату, а тому не можна вважати, що дані відомості свідчать саме про відправлення смс-повідомлення позивачу, а не є інформацією про телефонний номер, прив'язаний до карткового рахунку (банківської кратки) [PERSON] Крім того, з поданих доказів також не можливо встановити про який саме ПІН-код йдеться мова, в той час як правила та умови надання банківських послуги передбачають декілька видів ПІН-кодів, в тому числі одноразових, надісланих на телефонний номер, що в свою чергу, полегшує здійснення шахрайських дій. При цьому, з фотокопій банкоматів не можливо ідентифікувати особу, яка знімала готівку. Суд зауважує, що подані вище стороною відповідач належним чином не засвідчені. Так, п. 8 глави 10 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 встановлює порядок засвідчення копій та витягів службових документів, відповідно до якого копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія» тощо. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Так, п. 32 ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» регламентує, що особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів. Відповідно до п. 20.1 ст. 20 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом. Отже, з наведеного слідує, що тільки клієнт може ініціювати списання (зняття) коштів, а банк, у свою чергу, зобов'язаний ідентифікувати його особу, тобто встановити той факт, що власник рахунка та ініціатор списання (зняття) коштів є однією особою, що є запорукою належного виконання банком умов договору. При цьому, оскільки саме власник рахунка може ініціювати списання коштів та розпоряджатися ними, то якщо клієнт не вчиняв жодних дій відносно зняття (списання) коштів, таке зняття (списання) є незаконним. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому суд, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду України. Так, у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 Верховний Суд України зробив висновок, згідно якого банк у разі здійсненні недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконанім некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операції, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц та від 05 квітня 2021 року у справі № 336/3989/19. З огляду на наведене, суд, врахувавши висновки, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду України, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач, в даному випадку позивач [PERSON], своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача належить стягнути суму безпідставно списаних коштів в розмірі 14 616,43 грн. Доводи представника відповідача - АТ КБ «ПриватБанк» про те, що операції щодо зняття з платіжної картки позивача [PERSON] спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду платіжної картки, що передбачає обов'язок саме користувача (тобто позивача) щодо нерозголошення даного ПІН-коду, виключає можливість задоволення позову про стягнення з Банку на користь [PERSON] спірної суми є помилковими, оскільки такі доводи сторони відповідача не свідчать про те, що саме користувач (позивач) своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Водночас, суд звертає увагу на те, що протягом всього часу розгляду справи, представником відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України належних і допустимість доказів на спростування позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, та підтверджені належними доказами. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем і приватним нотаріусом не спростовано наведені у позові доводи щодо відсутності безспірності заборгованості при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У позові [PERSON] навела попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу в сумі 11 245,70 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. В той же час, у своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги № 03/20 від 31 січня 2020 року; додаток до договору № 1 від 31 січня 2020 року щодо розміру та порядку оплати праці адвоката; акт № Р-38 від 13 березня 2020 року про приймання виконаних робіт (наданих послуг) на загальну суму 11 245,70 грн. з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт; рахунок-фактура № Р-38 від 13 березня 2020 рокуна загальну суму 11 245,70 грн. з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, а також квитанція № 0.0.1651891559.1 від 17 березня 2020 року на суму 5 000,00 грн. З акту приймання та рахунку-фактури вбачається, що адвокатом Бочкарь Р.В. виконані наступні послуги: 1) попередня консультація, укладення угоди (0,5 год.) - 525,50 грн.; 2) ознайомлення з наданими документами, погодження правової позиції та порядку дій (1 год.) - 1051,00 грн.; 3) вивчення судової практики з даного питання (1 год.) - 1051,00 грн.; 4) складання заяви (листа) до відповідача про повернення коштів (0,5 год.) - 525,50 грн.; 5) складання (написання) позовної заяви, формування позовної заяви для подання до суду (6,7 год.) - 7041,70 грн.; 6) представництво в суді (одне засідання) (1 год.) - 1051,00 грн. Однак, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати позивачем коштів в розмірі 6 245,70 грн., а саме квитанції, платіжні доручення, будь-які розрахункові документи, в тому числі довідка в довільній формі. В той же час, суд враховує позицію Об'єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У постанові ВСУ від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 висловлена позиція, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Так,п. 4.2 Договору про надання правничої допомоги сторони погодили, що за правову допомогу, передбачену в п. 1 цього договору, клієнт сплачує адвокатському об'єднанню винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвокатського об'єднання при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору та актах. Згідно підпунктом 1.1.5, пунктами 1, 2 додатку № 1 до договору детальний перелік виконаних робіт визначається сторонами в Актах прийому-передачі наданих послуг, які є невід'ємною частиною договору. Загальна ціна договору складатиметься із сум, вказаних в актах прийому-передачі наданих послуг, підписаних сторонами. Оплата гонорару, зазначеного в п.п. 1.1.1.1 даного додатку, здійснюється протягом 5 (п'яти) банківських днів з дати виставлення адвокатським об'єднанням відповідного рахунку. Згідно з актом № Р-38 від 13 березня 2020 року про приймання виконаних робіт (наданих послуг) та рахунком-фактурою № Р-38 від 13 березня 2020 року, оплата здійснюється в наступному порядку: 5 000,00 грн. протягом 5 (п'яти) днів з дати написання цього акту та рахунку; залишок гонорару сплачується протягом 10 (десяти) днів з дати проголошення рішення суду (не залежно від результату розгляду справи). Верховний Суд дотримується позиції у постановах КГС ВС від 07.08.2018 року у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18, згідно яких у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Для підтвердження наведеної позиції Верховний Суд звертається до критеріїв, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В свою чергу, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 11 245,70 грн. є завищеними та такими, що не відповідають складності справи та виконаних адвокатом послуг з урахуванням витраченого ним розумного часу на здійснення певних робіт. В той же час, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанови КГС ВС від 27.11.2020 у справі № 911/4242/15, від 12.11.2020 у справі № 910/3233/18). Згідно приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з аналізу судових рішень Верховного Суду, сторона у справі, крім заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, поданої відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 126 ГПК України, має право подати заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат (постанова КГС ВС від 03.10.2018 у справі № 910/23017/17, додаткова постанова КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 911/1803/17). Зокрема з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18) слідує, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Верховний Суд звертає увагу (постанова КГС ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17), що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. В той же час суд звертає увагу, що сторона відповідача клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи не подавав, зокрема заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат, а лише обмежився відзивом, а тому враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не вправі вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи, а отже оскільки представником позивача підтверджений обсяг наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи, що суд не вправі вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи, а тому з огляду на відсутність з боку відповідача клопотання про їх зменшення та заперечень щодо їх розподілу (співмірності), вважає за належне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну допомогу в розмірі 11 245,70 грн. Як зазначалося вище, згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому враховуючи, що при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] у відповідності до приписів ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору в розмірі 840,80грн., зазначена сума повинна бути відшкодована відповідачем на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved