Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1, ДКСУ), Національного Банку України (далі - відповідач-2, НБУ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа-1, ФГВФО), Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - третя особа-2, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), в якому просить стягнути солідарно з відповідачів: ДКСУ - шляхом списання з відповідного рахунку ДКСУ, та НБУ на користь позивача грошові кошти в розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є вкладником ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на підставі відповідних угод. Згідно з постановою правління НБУ від 20.11.2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією ФГВФО 20.11.2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк». Відповідно до постанови правління НБУ від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». 04.02.2015 року та 09.02.2015 року ФГВФО позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. включений до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 23.12.2015 року № 05-55115, виданою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Таким чином, позивач є кредитором банку у заявленому розмірі позовних вимог; станом на час звернення до суду з цим позовом вказані кошти йому не повернуто. Позивач зазначає, що це є суттєвим звуженням прав вкладників положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 22.09.2012 року № 4452-VI, яким при збереженні встановленої попереднім Законом черговості ФГВФО отримав якісно новий статус і повноваження, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452-VI, та щодо покриття витрат ФГВФО, передбачених п. 17 ч. 5 ст. 12 цього Закону, що на думку позивача свідчить про порушення прав вкладників, зокрема 7, 6 та 4 черг. Позивач вважає, що втрата права власності на грошові кошти виникла в результаті порушення НБУ процедури віднесення банку до категорії неплатоспроможних та передчасного прийняття такого рішення, та в результаті застосування органом державної влади та органом державного управління закону, який суперечить Конституції України та позбавляє позивача права власності на вклад, тому саме на відповідачів покладається матеріальна відповідальність з відшкодування позивачу суми вкладу. Посилаючись на вказані обставини, на підставі практики Європейського суду з прав людини, ст.ст. 22, 41 Конституції України, Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ДКСУ, НБУ, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ФГВФО, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», про захист прав споживачів фінансових послуг, стягнення коштів та призначено підготовче засідання на 07.07.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2021 року частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2021 року розгляд справи відкладено на 02.11.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року закрито підготовче провадження у зазначеній цивільній справі та призначено цивільну справу за вказаним позовом до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 16.02.2022 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, просив слухати справу без його участі. Представник відповідача-2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволені позову з підстав, указаних у відзиві на позов. Представник третьої особи-1 у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи-2 у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 14.07.2021 року, відповідач-1 просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Відзив обґрунтований тим, що ДКСУ жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала з ним у правовідносини та не завдавала позивачеві шкоди, відтак не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Посилання позивача на необхідність застосування ст. 1173 ЦК України є безпідставними. Позивач як сторона договору банківського вкладу з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» внаслідок віднесення банку до категорії неплатоспроможних не втратив права на грошові кошти, повернення яких підлягає здійсненню у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому діями відповідача-2 щодо віднесення банку до категорії неплатоспроможних не було завдано позивачу матеріальної шкоди, оскільки відсутні обставини щодо зменшення майна позивача. Стягнення суми вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення коштів з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме за рахунок коштів ФГВФО, а не за рахунок держави Україна. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 02.08.2021 року, відповідач-2 просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Відзив обґрунтований тим, що в межах наданих законом повноважень НБУ з квітня 2021 року за результатами банківського нагляду за діяльністю ПАТ «ВіЕйБі Банк» неодноразово вказував керівництву банку та його вкладникам на наявність потенційних ризиків у діяльності ПАТ «ВіЕйБі Банк». З метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів зазначеного банку НБУ в жовтні 2014 року прийняв рішення про віднесення банку до категорії проблемних та встановив строк для вжиття банком заходів щодо приведення своєї діяльності у відповідність до вимог законодавства. У межах встановлених процедур НБУ працював з керівництвом та власниками ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо пошуку шляхів поліпшення фінансового стану, зокрема банк надав план фінансового оздоровлення, який передбачав фінансову підтримку з боку акціонерів банку у визначені строки, проте пропозиції власників щодо збільшення капіталу виявилися недостатніми для підтримання його платоспроможності. Оскільки достатніх джерел для рекапіталізації банку немає, НБУ був вимушений прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. НБУ було вжито адекватних заходів в межах його повноважень відносно ПАТ «ВіЕйБі Банк» з метою забезпечення приведення діяльності банку у відповідність до вимог банківського законодавства та відновлення його фінансового стану. Позивач не довів факту заподіяння йому шкоди з боку НБУ та ДКСУ та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та завданою шкодою. Встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами унеможливлює задоволення вимог кредиторів такого банку поза межами ліквідаційної процедури та визначеної черговості, встановлених ст. 52 цього Закону. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено договори банківського вкладу. Згідно з постановою правління НБУ від 20.11.2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних виконавчою дирекцією ФГВФО 20.11.2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк». Відповідно до постанови правління НБУ від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку. Статтею 52 цього Закону визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, зокрема, кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом. За положеннями ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора. Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Таким чином, після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків. 04.02.2015 року та 09.02.2015 року ФГВФО позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 тис. грн., а залишок коштів у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп. включений до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 23.12.2015 року № 05-55115, виданою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Отже, позивач є кредитором банку у заявленому розмірі позовних вимог; станом на час звернення до суду з цим позовом вказані кошти йому не повернуто. Посилання позивача та його представника на ту обставину, що його акцептовані вимоги задоволені не будуть, оскільки сума зобов`язань ПАТ «ВіЕйБі Банк», значно перевищує суму вартості активів цього банку, суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на власному припущенні. За положеннями ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», питання достатності чи недостатності активів банку для задоволення вимог усіх черг кредиторів може бути визначено виключно за результатами ліквідації банку, відповідно до яких Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду. Разом з тим, стосовно доводів позивача щодо невжиття НБУ своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, внаслідок чого позивачу, на його думку, завдана матеріальна шкода у вигляді неповернутої суми банківського вкладу у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп., слід зазначити наступне. Правові основи взаємовідносин між НБУ та банками визначені Законом України «Про Національний банк України» та Законом України «Про банки і банківську діяльність». Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року за № 679-XIV. Згідно ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року за № 2121-ІІІ, банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. НБУ не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ, якщо інше не передбачено законом або договором, що передбачає ч. 4 ст. 4 Закону № 679-XIV та ч. 3 ст. 5 Закону № 2121-ІІІ. За положеннями ст. 58 Закону № 2121-ІІІ банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком, що передбачає ст. 55 Закону № 2121-ІІІ. Вбачається, що до функцій НБУ, які визначені у ст.ст. 6, 7 Закону № 679-XIV, не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком, а також НБУ не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами НБУ, що передбачено у ст. 63 Закону № 679-XIV. Таким чином, в результаті укладення договорів банківського вкладу між позивачем та третьою особою-2 виникли договірні цивільно-правові відносини, врегульовані п. 1 ч. 2 ст. 11, ст.ст. 509 та 1058 ЦК України. Отже, з огляду на те, що НБУ не є стороною у договорі банківського вкладу, у останнього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення боргу. Крім того, висновок науково-правової експертизи від 21.04.2017 року № 01-9/1-79, доданий позивачем до позовної заяви, суд не враховує при розгляді справи, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено право НБУ, у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки НБУ відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів НБУ, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, НБУ адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу. Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Положеннями ст. 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, суд вважає відсутніми підстави згідно зі ст.ст. 1166, 1173 ЦК України для відшкодування шкоди позивачу, оскільки виходячи з встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, позивачем не надано доказів завдання йому матеріальної шкоди при здійсненні управлінських повноважень НБУ, зокрема: доказів того, що шкода позивачу заподіяна виключно у зв`язку із встановленням факту протиправності бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті останнім своєчасних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників, що призвело до доведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, доказів незаконності рішення, дії завдавача шкоди, а також наявності майнової шкоди. Судом встановлено, що позивач є акцептованим кредитором ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на підставі договорів банківського вкладу і до моменту ліквідації банку, відповідно до ст. 609 ЦК України, зобов`язання за договором банківського вкладу не припиняються, а тому відсутні підстави стверджувати, що зобов`язання виникли з відшкодування шкоди. За вказаних обставин, вимоги позивача до НБУ про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності останнього за рахунок бюджетних асигнувань ДКСУ, є безпідставними. Також, необґрунтованими є доводи позивача про наявність правових підстав, передбачених ст. 1173 ЦК України, для стягнення з ДКСУ шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року у справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Тобто, у разі заявлення вимог про відшкодування шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Порушуючи питання про стягнення з НБУ та ДКСУ грошових коштів у розмірі 1 195 133 грн. 81 коп., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому шкоди з боку НБУ та ДКСУ та не довів протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав діями відповідачів та не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на підтвердження позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати на професійну правничу допомогу несе позивач відповідно до ч. 1 ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed