Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

02 вересня 2021 року [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Приватного малого підприємства «ВІТ» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зміну формування звільнення та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді фармацевт у ПМП «ВІТ» з 17.02.2021 \~ \~ \~ \~року. Наказом № 13-К від 02.08.2021 року її було звільнено з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки вона написала заяву про звільнення за власним бажанням з 30.07.2021 року, згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, а саме повернення додому за місцем своєї реєстрації у м. Торецьк, смт. Південне. Вказує, що зазначену заяву вона намагалася вручити керівнику підприємства, але він у грубій формі відмовився її приймати, тому вона направила її поштою на офіційну адресу підприємства. Відповідно до Експрес-накладної лист вручено директору ПМП «ВІТ» - [PERSON] , 30.07.2021 року о 11.15 год., але у звільненні за власним бажанням їй було усно відмовлено, що звільнять її лише після того як знайдуть іншого працівника. 03.08.2021 року вона вкотре звернулась до керівництва ПМП «ВІТ» з питання видачі її трудової книжки та проведення з нею повного розрахунку у зв`язку із звільненням за власним бажанням, на що отримала копію Наказу № 13-К від 02.08.2021 про звільнення з посади у зв`язку з прогулом без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. При цьому на її прохання надати їй для ознайомлення Акт про відсутність її на роботі було відмовлено у грубій формі. Таким чином, позивачка зверталась до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за прогул. Зазначила, що у разі звільнення працівника за прогул роботодавець зобов`язаний документально підтвердити факт відсутності працівника на робочому місці та скласти акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається не менше ніж із трьох осіб. Визначаючи тривалість відсутності працівника, потрібно враховувати тільки його робочий час, до якого не включається перерва для відпочинку та харчування. Факт відсутності працівника на робочому місці має бути відображений у табелі обліку робочого часу. При цьому, в оскаржуваному Наказі відповідач взагалі не зазначив в який день та час було вчинено прогул та не надав жодних доказів, що могли підтвердити її відсутність на робочому місці. Крім того, видаючи наказ про звільнення за прогул, ПМП «ВІТ» усвідомлювало дійсні причини нез`явлення на роботу саме внаслідок подання нею заяви про звільнення за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, внаслідок неможливості продовжувати роботу в зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Копію Наказу № 13-К від 02.08.2021 року про звільнення з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України їй видали лише 03.08.2021 року, також видали і трудову книжку, при цьому відмовилися зробити в ній відповідний запис. Вказує, що зазначеними вище незаконними діями відповідача їй було завдано виняткових моральних страждань, що вимагає додаткових зусиль для наступної організації життя, відновлення порушених прав (звернення до адвоката та до Суду), пошук нової роботи за наявного компрометуючого наказу про звільнення за прогул, а також з огляду на те, що вона тільки розпочала свою трудову діяльність, і практично відразу звільнена за прогул. При цьому через відмову у звільненні у визначений строк та не проведення з нею розрахунку у день звільнення вона не мала коштів, щоб повернутися додому за новим місцем проживання. Також вона була вимушена у період з 29.07.2021 року (дати написання заяви про звільнення за власним бажанням) по 03.08.2021 року, по декілька разів на день приїжджати до ПМП «ВІТ» та вимагати видати їй трудову книжку на що, кожен раз їй приходилось вислуховувати образи та лайки на свою адресу. Вважає, що співрозмірним завданій моральній шкоді має бути відшкодування у розмірі 20 000 грн. Просить суд визнати Наказ 13-К від 02.08.2021 року, виданий керівником ПМП "ВІТ" (ЄДРПОУ: 23180252), [PERSON] , про припинення трудового договору - незаконним. Змінити формулювання причин звільнення [PERSON] із «Звільнено за прогул без поважних причин по п.4 ст. 40 КЗпП України» - на « Звільнено по ч.1ст. 38 КЗпП України за власним бажанням». Дату звільнення з «02.08.2021 року» змінити на «30.07.2021 року». Зобов`язати Приватне мале підприємство "ВІТ" внести запис до трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] в розділі «Відомості про роботу» зазначити: «Звільнена за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та у розділі «Дата» зазначити «30 липня 2021 року». \~ \~ \~ \~Стягнути з Приватного малого підприємства "ВІТ" на її користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн., судовий збір у розмірі 908,00 грн, та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., а разом 23 908 грн. Ухвалою Краматорського\~міського суду\~від 09.09.2021\~року \~позовна заява\~ [PERSON] ,\~ в\~інтересах якої\~діє \~ [PERSON] до\~Приватного малого\~підприємства «ВІТ»\~про \~визнання звільнення\~незаконним,\~скасування наказу,\~зміну формування\~звільнення та\~відшкодування моральної\~шкоди,\~була прийнята\~до розгляду\~та по\~ній було\~відкрито провадження\~за правилами\~загального \~позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Відповідач по справі, скориставшись своїм правом, передбаченим ЦПК України, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилалась на те, що звільнення [PERSON] проведено згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що підтверджується: Актами про відсутність на робочому місці від 30.07.2021 року, 31.07.2021 року та 02.08.2021 року. Відносно вручення директору ПМП «ВІТ» [PERSON] 30.07.2021 об 11:15 год. ствердження, що була надана усна відповідь у грубій формі не відповідають дійсності, так як у вказаний час [PERSON] знаходилась на місцем реєстрації [ADDRESS] і фізично не могла прийняти експрес-накладну, що підтверджує неправдивість позивача. У власній заяві [PERSON] від 16.07.2021р. про звільнення за власним бажанням не вказано про повернення додому за місцем своєї реєстрації у м. Торецьк, смт. Південне. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 17.11.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Про місце, дату і час проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, дослідив письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевірив обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ст. 124 Конституції України посилено гарантії захисту конституційних прав і свобод, у тому числі трудових, оскільки право громадян на працю є одним з головних у системі конституційних прав у нашій державі. Так, за змістом цієї статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно копії трудової книжки, [PERSON] працювала на посаді фармацевта у ПМП «ВІТ» з 17.02.2021 року, згідно наказу №4-к від 15.02.2021 року. Наказом №13-К від 02.08.2021 року [PERSON] було звільнено з посади у зв`язку з прогулом, згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно заяви від 29.07.2021 року, позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням з 30.07.2021 року згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку з необхідністю з переїздом на нове місце проживання. Відповідно до Експрес-накладної лист вручено директору ПМП «ВІТ» - [PERSON] 30.07.2021 року об 11-15 годині. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування додержання відповідності Наказу №14-К від 02.08.2021року під час його прийняття та виконання покладено на відповідача. Відповідно до ст. ст. 3 та 4 КзПП України , законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, розпорядчі акти власника чи уповноваженого органу повинні прийматися на підставі та на виконання Законодавства про працю та не суперечити йому. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Позивачка зверталась до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте трудовий договір був розірваний з іншої підстави - за прогул. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Прогул це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин(п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, абзац перший п. 24 постанови Пленум Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»). В разі звільнення працівника за прогул роботодавець зобов`язаний документально підтвердити факт відсутності працівника на робочому місці та скласти акт про відсутність на робочому місці, підписаний комісією, що складається неменше ніж із трьох осіб. Визначаючи тривалість відсутності працівника, потрібно враховувати тільки його робочий час, до якого не включається перерва для відпочинку та харчування. Факт відсутності працівника на робочому місці має бути відображений у табелі обліку робочого часу. Відповідачем на підтвердження звільнення [PERSON] згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин надані: акт про відсутність на роботі [PERSON] , фармацевта аптеки ПМП «ВІТ» 30.07.2021 року та 31.07.2021 року, який підписаний директором ПМП «ВІТ» [PERSON] та трьома представниками ПМП «ВІТ», про те, що 30.07.2021 року [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин з 19-00 до 23-00 години, та 31.07.2021 року [PERSON] не з`явилась на проведення інвентаризації повторного обліку; акт про відсутність на роботі [PERSON] , фармацевта аптеки ПМП «ВІТ» 02.08.2021 року, який підписаний директором ПМП «ВІТ» [PERSON] та трьома представниками ПМП «ВІТ», про те, що 02.08.2021 року [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин з 08-00 години до 17-00 години впродовж робочого дня; акти про відсутність надання пояснень; акт № 1 від 30.07.2021 року про нестачу трудових книжок. Проте,\~згідно заяви\~ [PERSON] ,\~остання просила\~звільнити їх\~за власним\~бажанням згідно\~ст.\~38\~КЗпП України\~у зв`язку\~з переїздом\~на нове\~місце проживання,\~саме з\~30.07.2021\~року,\~а тому\~суд не\~бере до\~уваги акти\~ПМП «ВІТ» про відсутність на роботі [PERSON] , фармацевта аптеки ПМП «ВІТ» 30.07.20212 року, 31.07.2021 року та 02.08.2021 року. Суд звертає увагу на те, що рішення про зміну формулювання причин звільнення судом можливо виключно в тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови, що підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 лютого 2018 року по справі № 465/8060/15-ц. З урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги обставини справи та зміст позовних вимог, найбільш ефективним способом поновлення порушеного права [PERSON] буде визнати незаконним та скасувати наказ №13-к від 02.08.2021 року, виданий ПМП «ВІТ» [PERSON] про припинення трудового договору. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно з пунктами 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, … вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Згідно п.2.10 Інструкції у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що належним способом судового захисту буде саме зобов`язання ПМП «ВІТ» внести до трудової книжки Позивачки запис про звільнення з наступним формулюванням: «Звільнено за прогул без поважних причин по п.4ст. 40 КЗпП України»- на « Звільнено по ч.1. ст. 38 КЗпП України за власним бажанням». Дату звільнення з «02.08.2021 року» змінити на «30.07.2021 року». Зобов`язати Приватне мале підприємство "ВІТ" внести запис до трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] в розділі «Відомості про роботу» зазначити: «Звільнена за власним бажанням згідно ч.1ст.38 КЗпП України» та у розділі «Дата» зазначити «30 липня 2021 року». Що стосується вимог по відшкодуванню моральної шкоди, суд зазначає наступне. Завдана позивачеві моральна шкода полягає в обмеженні гарантованого ст. 43 Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Незаконне звільнення призвело до моральних переживань позивача із-за протиправної поведінки відповідача, принижуючу його честь і гідність. Незаконні дії відповідача мали негативний вплив на репутацію позивача, погіршило стан його здоров`я. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П.2 ч. 2ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.95 р. N 4 встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією України та законами України, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Пункт 8 даної постанови визначає, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси (ст.ст.4,5,13,43 ЦПК України). Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, аст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та співмірності у розмірі 2000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення суду зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно положень ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Правова допомога може складатися у тому числі з надання консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, підготовки процесуальних документів. Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги між позивачкою та адвокатом Шейко І.О., додаткову угоду №1 до договору від 19.08.2021 року, згідно якої: складання позовної заяви склало 2000 грн, участь у судових засіданнях- 750 грн, узгодження правової позиції- 250 грн, всього 3000 грн. Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При поданні позовної заяви позивачем судовий збір сплачено з позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 908 грн; позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в сумі 908 грн. не сплачувалась. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача судовий збір з задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та держави. Відповідно до частини 1статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до норм частини 3статті 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3674 VІ "Про судовий збір"з а подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно п.п 1, 2 пункту 1 частини 2статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з позовної вимоги майнового характеру 908 гривень, та на користь держави з задоволених позовних вимог немайнового характеру про скасування наказу в сумі 908 грн.

Outcome: partial