Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

11.08.2021 р. [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] із матір`ю , [PERSON] , [INFO] за адресою реєстрації місця проживання останньої - [ADDRESS] ; надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою реєстрації її місця проживання - [ADDRESS] , без згоди батька дитини [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що 14.05.2015 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, в якому у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . 19.06.2017р. шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова. На даний час малолітня дочка, хоча формально зареєстрована за адресою батька, проте фактично проживає разом з нею по [ADDRESS] . Після розлучення, батько періодично бачиться з дочкою, однак неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Це проявляється в тому, що останній постійно зловживає спиртними напоями, не доглядає за дочкою, залишає її наодинці вдома, не повертає матері протягом тривалого часу, не піклується її здоров`ям, внаслідок чого неодноразово привозив її хворою. Крім того, [PERSON] чинить відносно неї та дочки психологічне та фізичне насильство, виражається в їх присутності нецензурною лайкою, за що притягався до адміністративної відповідальності. Погрожує назавжди забрати дочку. Внаслідок таких дій [PERSON] , дочка стала наляканою, мати водила її до невролога та дитячого психолога. Крім того, відповідач притягався до адміністративної відповідальності за керування т/з в стані сп`яніння, а також до кримінальної відповідальності за ст. 345 КК України за умисне заподіяння працівникові правоохоронних органів тілесних ушкоджень. За таких обставин, позивач має побоювання щодо постійного перебування дитини із [PERSON] . Відтак, між сторонами виник спір про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] , тому просить в судовому порядку визначити її місце проживання разом з нею. Окрім цього, без згоди відповідача, вона не має змоги змінити місце реєстрації дитини, оскільки останній не погоджується на реєстрацію місця проживання дочки з матір`ю. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю, покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просять задовольнити позов. Відповідач [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час та місце його проведення. Причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Фльорко Г.С. в судовому засіданні позов та висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю підтримав. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідка по справі, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні взаємовідносини сторін, обставини справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких мотивів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 25.11.2015 року. Сторони з 14.05.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2017 року. Після розлучення дитина залишилась проживати з позивачкою за адресою - [ADDRESS] , де мешкає і по даний час, що стверджується Актом ТзОВ «КУА «Управлінець» від 12.07.2021р. (а.с. 16). Фактично остання зареєстрована за місцем проживання батька по [ADDRESS] . Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей, суд, відповідно до ч.1 ст.161 СК України, враховує ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік та стан здоров`я дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Також суд приймає до уваги те, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей, піклується ними, може створити належні умови для їх виховання, особисті якості батьків. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як встановлено судом, між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх дочки. Дане стверджується поясненнями позивача та свідка в судовому засіданні, яким суд надає віри. Відповідач в судові засідання не з`явився, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували твердження позивачки. Так, згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 20.05.2019р., [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КупАП. Вказаним судовим рішенням встановлено, що 31 березня 2019року о 13.00год. гр. [PERSON] у [ADDRESS] вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] ,1992року народження насильство, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, а саме: умисні дії психологічного характеру, погрожував в її сторону фізичною розправою, намагався забрати дитину, виражався нецензурними словами. Постановою цього ж суду від 02.09.2021р. [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КупАП за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, вироком Шевченківського райсуду м. Львова від 09.06.2021р. [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, зокрема за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень. З показань допитаної в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] вбачається, що відповідач неналежно займається вихованням дитини . Зокрема, в її присутності , на дитячому майданчику [PERSON] в нецензурній формі звертався до дитини, шарпав її, кричав. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також згідно положення 4.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що своїми діями [PERSON] не дотримується норм Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та не діяв і на даний час не діє в інтересах дитини. В свою чергу , мати [PERSON] може утримувати малолітню дочку [PERSON] на власні кошти, її доходів достатньо для цього, що підтверджується Довідками про доходи [PERSON] (а.с. 17). Також суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 08.12.2021р., згідно якого опікунська рада вважає за доцільне визначити місце проживання місця проживання малолітньої [PERSON] із матір`ю [PERSON] за адресою реєстрації її місця проживання. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою реєстрації її місця проживання - [ADDRESS] . Окрім того, як встановлено судом, без згоди [PERSON] , позивачка не має змоги змінити місце реєстрації дитини, оскільки останній не погоджується на реєстрацію місця проживання дитини за її місцем реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За вимогами ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 (далі Правил) передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно з п. 26 Правилу разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами існує спір, оскільки відповідач не надає письмової згоди на зняття з реєстрації малолітньої доньки. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки невизначеність реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] зі своєю матір`ю суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька підлягають задоволенню. Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа "Байт і Кеннеді проти Німеччини(п.67) "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини" (п.45).Відповідно до частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З врахуванням того, що суд виходить з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення враховуючи обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, тому приходить до висновку, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, а отже таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини. Таким чином суд вважає вказані позовні вимоги позивача доведеними у повному обсязі та такими, які підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на обидві сторони порівну.

Outcome: approved