Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Король А.В., про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її сестра [PERSON] . На випадок свої смерті [PERSON] 25 травня 2017 року склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1224. Як стверджувала позивач, за життя спадкодавець жодного разу не повідомляла про складення заповіту на користь [PERSON] чи бажання скласти такий заповіт. У позовній заяві [PERSON] вказала на те, що за життя [PERSON] зловживала алкоголем, лікувалася у психіатричній лікарні, через свій психічний стан не могла при складенні заповіту усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними. Також у позовній заяві зазначено, що заповіт був складений проти волі заповідача внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб. З огляду на це позивач просила суд визнати недійсним заповіт від 25 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1224. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначила, що рішення [PERSON] заповісти їй квартиру [ADDRESS] відповідало внутрішній волі заповідача. Також [PERSON] вказала, що на час складення оскаржуваного заповіту [PERSON] не страждала на будь-які захворювання, які унеможливлювали усвідомлення нею значення своїх дій та/або керування ними. З цих підстав відповідач просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Інших заяв по суті справи сторони до суду не подали. Третя особа пояснення щодо позову чи відзиву до суду не подала. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснила, що її сестра була особою похилого віку, за життя поводила себе неадекватно, лікувалася у психіатричній лікарні, а тому через свій психічний стан не могла при складенні оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Представник позивача у судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову з мотивів, наведених у відзиві. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Король А.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, надіслала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року провадження у справі було зупинене у зв`язку з призначенням у справі судово-психіатричної експертизи. 16 грудня 2021 року суд отримав повідомлення експерта про повернення без виконання ухвали суду про призначення експертизи у зв`язку з її неоплатою позивачем. Наступного дня судом поновлено провадження у справі. Заслухавши вступні слова позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи № 756/15970/19, № 756/14007/17-ц, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01 червня 2017 року серії [NUMBER] (т. 1, а. с. 48). Позивач є рідною сестрою померлої [PERSON] (т. 1, а. с. 8-11). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. На випадок своєї смерті [INFO] [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1224 (а. с. 49). Згідно зі ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору. Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предмет та підстава позову зазначаються позивачем у позовній заяві. Предметом позову [PERSON] є визнання недійсним заповіту від 25 травня 2017 року, складеного [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1224. Покликаючись на норму ст. 225 ЦК України, підставою позову [PERSON] у своїй позовній заяві визначила те, що заповідач унаслідок її психічного стану не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину. Також у позовній заяві з покликанням на ст. 231 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 225, 231 ЦК України, суд виходить з такого. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд згідно зі ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Cт. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14). У ході розгляду справи представник позивача подав до суду клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування того, чи захворювання, на які страждала за життя [PERSON] , впливали на здатність усвідомлювати нею значення своїх дій та керувати ними на час підписання нею заповіту від 25 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1224; чи могла [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання нею оспорюваного заповіту (т. 1, а. с. 224). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року за клопотанням представника [PERSON] задоволено та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Оплату за проведення експертизи судом покладено на позивача. Рахунки на оплату експертизи неодноразово надсилались [PERSON] , вона їх отримувала, однак витрати на проведення експертизи так і не сплатила. Клопотання про звільнення від сплати про звільнення позивача від витрат, пов`язаних зі сплатою вартості експертизи, позивач не заявляла. У зв`язку з неоплатою витрат на проведення експертизи Київським міським Центром судово-психіатричної експертизи, експертам якого було доручено проведення експертизи за ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року, прийнято рішення про залишення цієї ухвали суду без виконання (т. 1, а. с. 250). Згідно зі ст. 109 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зібрані у справі не докази не підтверджують неспроможність [PERSON] на момент складення нею заповіту від 25 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Король А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1224, усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними. Явку у судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивач та її представник не забезпечили, а тому у судовому засіданні 15 червня 2021 року не наполягали на їх допиті. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт був вчинений [PERSON] проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску. Зважаючи на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано квитанцію від 25 травня 2020 року про переказ коштів [PERSON] адвокатському об`єднанню "Лінкольн". Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: dismissed