Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Шлюб між батьками дитини припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2019 р. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, відповідач не брав ніякої участі у вихованні доньки, у її матеріальному забезпеченні. До суду із заявою про стягнення аліментів позивач не зверталася, оскільки відповідач не мав доходів та роботи. Відповідач декілька разів судимий, останній раз засуджений Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області 09.02.2018 р. до позбавлення волі, 24.09.2019 р. він був затриманий та направлений до установи відбування покарання. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю. Відповідач в окремо наданій суду заяві вважав незаконним позбавлення його батьківських прав відносно дитини, позов не визнав. Представник третьої особи просив суд ухвалити рішення в інтересах дитини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, сторони у цій справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 8). Шлюб між сторонами по даній справі, укладений 03.03.2017 р. (а.с. 7) припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2019 р. (а.с. 15-16). Дитина проживає разом із матір`ю (а.с. 17). Відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 11.02.2022 р. №4/5-91 є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] . Позивач не зверталася до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.02.2018 р. [PERSON] визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна (https://reyestr.court.gov.ua/Review/72226469). [PERSON] затриманий 24.09.2019 р. та конвойований для відбування покарання (а.с. 13). З 24.09.2019 р. відповідач відбуває покарання у Синельниківській виправній колонії (№94). Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з невиконання батьком дитини батьківських обов`язків. Суд, дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в межах заявлених суду вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. За змістом ст. 51 Конституції України, ст. 27 Конвенції про права дитини, ст.ст. 150, 180 СК України, ст.ст. 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Підстави для позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 ЦПК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 15 СК України якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Розв`язуючи спір у цій справі, суд виходить з того, що є загальновідомою та обставина, що покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на строк, призначений вироком суду, до кримінально-виконавчої установи. Для виконання сімейного обов`язку необхідна наявність у особи певної можливості для такого виконання, невиконання особою свого обов`язку на даний час має інші поважні причини та не залежить від самої особи, що має значення у даній справі. Стаття 15 СК України передбачає випадки, коли застосування відповідних санкцій не допускається, оскільки такий обов`язок не може виконуватися за допомогою інших осіб та його невиконання зумовлено поважною причиною. Відповідач, як встановлено судом, починаючи з 24.09.2019 р., відбуває покарання у Синельниківській виправній колонії (№94), та заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] , відтак, виходячи з вищенаведеного, відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав з передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстави протягом усього строку відбування покращання у виді позбавлення волі. Позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовом до даного відповідача про позбавлення його батьківських прав з передбаченних ст. 164 СК України підстав після закінчення строку покарання. Оскільки в задоволенні суду відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed