Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та з урахуванням збільшених позовних вимог просить: розірвати шлюб між нею - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] , який зареєстрований 12.08.2000р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що складено відповідний актовий запис №912; після розірвання шлюбу присвоїти прізвище [PERSON] ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.08.2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають малолітню дитину - [PERSON] . Позивач зазначає, що сторони мають різні погляди на життя та сімейні відносини, між ними відсутнє взаєморозуміння. Подальше примирення та збереження сім`ї вважає неможливим. На момент фактичного припинення шлюбних відносин дитина проживає з матір`ю. Позивачем за первісним позовом створенні добрі умови для проживання дитини та вона займається вихованням, розвитком дитини, систематичним лікуванням та реабілітацією, а тому в інтересах дитини залишитися проживати з матір`ю. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 08.07.2020 відкрито провадження у цивільні справі та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 21.07.2020р. прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.11.2020 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Житомирської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини до розгляду з первісним позовом. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач зазначає, що факти, які викладені в первісній позовній заяві не відповідають дійсності. Первісна позовна заява є необґрунтованою та безпідставною, оскільки сім`я завжди знаходилася та продовжує знаходитися на утриманні відповідача. Однак зазначає, що протягом останнього часу сімейні відносини стали напруженими, між подружжям часто виникають непорозуміння, оскільки позивач створила несприятливу атмосферу в сім`ї. Відповідач за зустрічним позовом поводить себе неадекватно, відвідує релігійну секту, має психічне захворювання. У зв`язку з чим, просить визначити місце проживання їхнього малолітнього сина з батьком (а.с. 80-89 т.1). 15.12.2020 від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначається, що позовні вимоги відповідача щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком не підлягають задоволенню, так як вказане буде суперечити інтересам сина. Відповідач за зустрічним позовом має стабільний дохід, відсутні шкідливі звички та заперечила щодо наявності в неї будь-якого психічного захворювання або неадекватної поведінки (а.с. 169-174 т.1). Ухвалою суду від 09.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представники підтримали первісні позовні вимоги в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову. Вказали на докази, які підтверджують обставини перебування дитини на вихованні матері та її піклування про сина. Відповідач та представник відповідача в дане судове засідання не з`явилися. Представником подано заяву від 14.02.22 про розгляд справи за їх відсутності та не заперечив щодо розірвання шлюбу, однак просив відмовити в частині первісних позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю та просив задовольнити зустрічний позов щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком (а.с. 117 т.2). Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про врахування при ухваленні рішення висновку щодо доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його матір`ю (а.с. 118 т.2). Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12 серпня 2000 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №912 (а.с.7). Сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до відомостей про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянина України [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5 т.1). Відповідно до відомостей про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянина України [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6 т.1). Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач за первісним позовом, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач за первісним позовом зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини фактично припинені. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд дійшов висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Приймаючи до уваги положення статті 113 СК України, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки щодо зміни її прізвища з « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] », оскільки право подружжя після розірвання шлюбу взяти своє дошлюбне прізвище або залишити шлюбне належить йому при розірванні шлюбу як під час судового розгляду, так і в органах реєстрації актів цивільного стану. Щодо визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На даний час дитина залишилася проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою, однак в іншому житловому приміщенні проживає відповідач за первісним позовом. Так, відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.02.2021р. за адресою: [ADDRESS] створенні усі зручності для виховання та розвитку дитини (а.с. 41 т.2). З матеріалів справи, зокрема з: довідки про відвідування спортивного центру, дошкільного навчального закладу, виписки із медичної карки амбулаторного хворого, декларації про вибір лікаря, характеристики, про навчання на курсах іноземних мов, ментальної арифметики, довідки про доходи, фіскальних та товарних чеків (а.с. 192-211 т.1, а.с. 97-106 т.2 ), вбачається, що позивач за первісним позовом займається вихованням, лікуванням та розвитком свого сина. Допитана в судовому засіданні 07.12.2021р. в якості свідка [PERSON] вказала, що [PERSON] є її подругоє, їхні діти однакового віку та разом відвідують гуртки. [PERSON] постійно піклується про свого сина [PERSON] . Виконавчим комітетом Житомирської міської ради, як органом опіки та піклування надано висновок про місце проживання малолітньої дитини, який затверджено рішенням №227 від 03.03.21. Відповідно до висновку, орган опіки та піклування врахувавши всі обставини справи, зокрема вік та стан здоров`я дитини, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, дослідивши всі докази, та заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 23.02.2021, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] (а.с. 237-238 т.1). За нормами ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до норм постанови ПВСУ № 11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, судовими інстанціями розглядаються спори між батьками щодо місця проживання їх спільних дітей. За нормами ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. На стадії судового розгляду орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок щодо спірних сімейних правовідносин ( п. 5 ст. 19 СК України). Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою та розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, рано на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 - ч. 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст. 6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 18 цієї Конвенції держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Окрім того, під час вирішення такої категорії справ суд керується ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 ст. 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі Зоммерфельд проти Німеччини (Sommerfeld v. Germany) від 08 липня 2003 року, Цаунеггер проти Німеччини (Zaunegger v. Germany) від 03 грудня 2009 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризується в побуті, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, має самостійний дохід, який може забезпечити малолітній дитині належні умови проживання, виховання та навчання. Також зібрані у справі докази вказують на відповідне бажання та можливість позивачки забезпечувати інтереси сина, а також на прихильність дитини до матері. Натомість надані позивачем за зустрічним позовом докази не стверджують, що визначення місця проживання дитини з огляду на її вік, стан здоров`я, необхідність систематичного догляду та лікування, відповідатиме інтересам сина. Доводи позивача за зустрічним позовом зводились до існування в батька кращих матеріальних можливостей в порівнянні з матір`ю, що не є визначальним. Крім того, наявність боргу по аліментах, а також рівень доходу, з якого вони сплачуються, суперечать раніше наданим відомостям про високу заробітну плату. Доводи позивача за зустрічним позовом про неналежне психічне здоров`я матері дитини, спростовується матеріалами справи, зокрема висновком судово-психіатричної експертизи від 24.09.20р. (а.с. 179-180 т.1), а також висновком судово-психіатричної експертизи №388-2021 від 28.12.2021р., яку було проведено в межах цивільної справи №295/9337/20 про обмеження цивільної дієздатності особи, згідно яких [PERSON] на будь-які психічні розлади не страждає (а.с.77-85 т.2). Інші доводи позивача за зустрічним позовом щодо поведінки відповідача за зустрічним позовом також не знайшли свого підтвердження. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] буде відповідати найкращому забезпеченню його інтересів. Таким чином, позовні вимоги позивачки викладені в первісній позовній заяві в частині визначення місця проживання дитини теж підлягають до задоволення, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1681 грн. 6 коп. підлягає відшкодуванню на користь позивача, які слід стягнути - з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved