Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

10 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі - 10000 грн. на місяць на кожну дитину, починаючи з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач, являючись працездатним та маючи роботу та значну кількість нерухомого майна у вигляді земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а також декілька транспортних засобів ухиляється від утримання дітей в добровільному порядку. Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В зв`язку зі значним порушенням строків для надання відзиву, судом на підставі ч.8 ст. 178 ЦПК України не прийнято відзив відповідача на позовну заяву та вирішено справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, наполягали на їх задоволенні. Висловили доводи, що ідентичні доводам позовної заяви. Представник відповідача вказав, що відповідач позов визнає частково та виходячи з наявного фінансового положення готовий сплачувати аліменти в розмірі 5000 грн. на кожну дитину щомісяця. Представник відповідача також вказав, що при визначені рівня доходу відповідача не можна враховувати вартість отриманих ним у спадок земельних ділянок. При цьому, маючи у власності декілька земельних ділянок, відповідач не здає їх в оренду та не має від них доходу, а заробітна плата відповідача не перевищує середню заробітну плату по району. Відповідач замається веденням селянського господарства по вирощуванню свиней, яке не приносить особливого доходу, а його сукупний дохід дозволяє йому сплачувати аліменти лише в вищевказаному розмірі. При цьому представник відповідача зауважив на тому, що діти відповідача не потребують витрат, що перевищують базові необхідні, оскільки стан їх здоров`я є задовільним. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, 30 вересня 2006 року між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] від 30.09.2006 (а.с.23). Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами по їх народження (а.с.24,26). Згідно доводів позивача, які відповідачем не заперечуються, вона разом з дітьми проживає окремо від відповідача в належній йому квартирі. Діти в силу свого віку та природних потреб потребують утримання з боку обох батьків, але відповідач належного систематичного утримання їм не надає. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом поміж іншого враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідач не заперечує свого обов`язку утримувати дітей матеріально та згоден виплачувати аліменти в розмірі 5000 грн на місяць на кожну дитину. При цьому заявлену позивачем суму аліментів в розмірі 10000 грн. щомісячно на кожну дитину вважає завеликою. Суд підтримує позицію відповідача, виходячи з наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях Звернувшись до суду з позовом про стягнення аліментів у розмірі 10000 грн щомісячно на кожну дитину, позивач виходила виключно з власної оцінки майнового стану відповідача та наявності у нього матеріальної можливості сплачувати аліменти у вищевказаному розмірі. При цьому, в супереч обов`язку доказування позивач не надала суду доказів того, що кожна її дитина потребує матеріального утримання від батька саме розмірі 10000 грн на місяць, при тому, що цей розмір на час звернення її до суду майже у чотири рази перевищував мінімальний прожитковий мінімум для дитини старше 6 років (2510 грн.) Доводи позовної заяви в цій частині обмежуються лише загальними фразами про те, що дана сума є необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дітей, без деталізація нагальних потреб кожної дитини та наведення хоча б приблизного розрахунку їх вартості. При цьому у п.10 Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 15 листопада 2018 року № 1713 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року вказано, що у разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо. Тобто при стягненні аліментів у розмірі, навіть вдвічі меншому за заявлену позивачем суму, передбачається, що вони повинні покривати потреби дитини, які є набагато ширшими за базові (забезпечення харчуванням, необхідними ліками у разі потреби, одягом та взуттям відповідно до сезону, іграшками та іншими засобами для розвитку та навчання дитини відповідно до її віку). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не належно обґрунтовано заявлений нею розмір аліментів, які вона просить стягнути з відповідача. Також суд не в повній мірі погоджується з доводами позивача про наявність у відповідача матеріальної можливості сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі. Так, згідно наданої на запит суду Головним управлінням ДПС у Полтавській області інформації про доходи [PERSON] за період з 01.01.2019 по 30.06.2021 судом встановлено, що основну частину його доходів складає вартість отриманих ним у спадок земельних ділянок. При цьому за 2019 рік ним отримано з урахуванням належних до сплати податків та зборів дохід у вигляді заробітної плати та коштів за надання майна в лізинг (оренду) на загальну суму 80202,36 грн. (6683,53 грн в середньому на місяць), в 2020 році - відповідно 115240,74 грн. (9603,40 грн в середньому на місяць), за 1 півріччя 2021 року - відповідно 61290 грн. (10215 грн в середньому на місяць) (а.с. 66). Незважаючи на наявність у власності відповідача 27 земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 88,84 га, відомості про отримання відповідачем доходу від них суду надані не були. Доводи позивача про те, що вказані земельні ділянки здаються відповідачем в оренду на увагу суду не заслуговують, оскільки передача земельних ділянок сільськогосподарського призначення в оренду підлягає державній реєстрації відповідно до ч.5. ст. 6 Закону України «Про оренду землі». Разом з тим, з наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 265273042 (а.с.38-48) щодо всього нерухомого майна, яке зареєстровано за відповідачем, судом встановлено, що ним передано в оренду лише одну земельну ділянку площею 3,269 га, яка до того ж належить відповідачу на праві спільної часткової власності (3/4 частини) (а.с.39). При цьому суд звертає увагу на те, що перебування у власності відповідача вказаних земельних ділянок може мати наслідком не лише отриманні від них доходу, а й зумовлювати значні витрати, пов`язані з їх утриманням, як то: сплата подохідного податку за отримане у спадок майно, земельного податку з кожної земельної ділянки, витрати на обробіток земельних ділянок та землезахисні заходи. При цьому сільськогосподарська діяльність є ризиковим видом господарської діяльності, яка залежить від сукупності багатьох чинників та не завжди призводить до отримання прогнозованого доходу. Так само суду не надано доказів отримання відповідачем доходу від наявних у нього на праві власності трьох вантажних транспортних засобів (а.с.28-31), а сам факт перебування їх у власності відповідача не свідчить про отримання ним доходу від їх використання. При цьому суд звертає увагу, що за відсутності доказів отримання відповідачем доходу від наявного у нього на праві приватної власності нерухомого та рухомого майна, відсутні будь-які докази наявності у відповідача витрат, що перевищують його офіційний заробіток (дохід). За таких обставин, суд бере до уваги доводи відповідача про відсутність у нього змоги сплачувати аліменти у сумі, що перевищує 5000 грн. на кожну дитину щомісячно. На вказаний висновок суду також впливає той факт, що позивач також має офіційну роботу, а середньомісячний розмір її заробітної плати за 2021 рік становить 15016,67 грн. та перевищує документально підтверджений розмір доходів відповідача (а.с. 128, 125). При цьому обов`язок утримання дітей в рівній мірі покладається на обох батьків, а не лише на того з батьків, який проживає окремо від дітей. Наведена позивачем постанова Верховного суду від 16 червня 2021 року у справі № 643/11949/19 у якій з батька дитини стягнуто аліменти у розмірі 10000 грн. на місяць не є повністю релевантною до правовідносин між сторонами у даній справі. Так, у наведеній для прикладу постанові Верховного Суду мова йшла про обов`язок відповідача утримували одну дитину, яка страждає на хронічне захворювання та за станом здоров`я перебуває під спостереженням лікарів. В даному випадку у відповідача мається обов`язок утримувати відразу двох дітей, а отже сума аліментів на кожну дитину повинна бути меншою. Крім того сторонами не повідомлялось про те, що їх діти страждають на якість хронічні захворювання і в зв`язку з цим потребують додаткового матеріального утримання. Крім того, у постанові ВС, яка була наведена для прикладу йшла мова про те, що платник аліментів орендує 45 земельних ділянок сільськогосподарського призначення у інших осіб, що свідчить про їх обробіток ним, а отже й отримання доходу. В даному випадку доказів того, що відповідач [PERSON] обробляє належні йому земельні ділянки та отримує від цього певний дохід суд надано не було. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів в сумі 5000 грн. на кожну дитину щомісячно, що відповідатиме потребам дітей та буде узгоджуватись з обов`язком матеріального утримання дітей обома батьками Вирішуючи питання розподілу понесених сторонами судових витрат, суд виходив з наступного. Позивачем надано докази того, що вона понесла судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн, зокрема це договір про надання правової допомоги від 07 вересня 2021 року між позивачем та ПП «Адвокатське бюро Юрія Сліпченка», документи що підтверджують повноваження представників позивача, звіт про роботу адвоката станом на 09.09.2021 року, попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести та квитанція про сплату 10000 грн. (а.с. 49-53, 72-73). На думку суду, надані доказами належним чином підтверджують суму понесених позивачем судових витрат, які не є завищеними та є співмірними складності даної справи. Разом з тим, зважаючи на те, що первісні позовні вимоги задоволено судом лише на 50%, суд,

Outcome: partial