Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката Позднякова С.Г. звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 04.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, зареєстрований в реєстрі за № 25046, про звернення стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" заборгованості в сумі 16099,00 грн; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" на користь [PERSON] гроші в сумі 3900 грн., як отримані без належних підстав та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що у лютому 2021 р. пенсійним фондом України з її пенсії почали утримувати кошти у сумі 400-440 грн. на місяць. Після звернення до пенсійного фонд, позивача було повідомлено, що вказані утримання здійснюються у вигляді боргу на користь ТОВ «Фінансова компанія Аланд», відповідно до виконавчого провадження ВП № 63253495 від 16.10.2020р., що видане приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою Марією Вікторівною. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Малковой М.В., та отримала копію вказаної постанови про стягнення з позивачки [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «ФК Аланд» у розмірі 16099,00 гривень, виконавчого збору у розмірі 1609,9 гривень, тобто загальна сума утримання 17708,9 гривень, та з`ясовано, що свій виконавчий напис вона зробила згідно нотаріального напису №25046, виданого приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С. окрім вказаної інформації нотаріусом Малковою М.В. ніяких доказів щодо заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ФК Аланд» надано не було. Крім того позивач вказала, що в наданій нотаріусом копії заяви про примусове виконання рішення від ТОВ «ФК Аланд» вказано нічим не підтверджену адресу проживання позивачки [ADDRESS] , нотаріус не мав приймати цю заяву до провадження не отримавши доказів дійсності цієї адреси, на що прямо вказує стала судова практика, а саме судовий акт: Вказівка на місце проживання у виконавчому документі не є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження поза межами відповідного виконавчого округу (ВС/КАС у справі № 380/7750/20 від 31.03.2021). Також позивач вказує, що єдиний документ, наданий нотаріусом, про будь-які фінансові стосунки між відповідачем та позивачем це копія заяви № 003-20107-231112 датована 23 листопада 2012р., яка навіть банком позиціонується як пропозиція. З тим походження цього документу невідомо, позивачка його ніколи не підписувала і побачила вперше отримавши відповідь від приватного виконавця Малкової М.В. Позивач зазначає, що відповідач грубо порушив її права, в зв`язку з чим була змушена звернутись до суду з визнанням виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, [PERSON] вказує, що згідно Звіту про здійсненні відрахування та виплати, що надане Індустріальним об`єднанням управління ПФУ м. Харкова 20465, за період листопад 2020р. - серпень 2021р. з позивача утримано гроші в сумі 3900 грн. Вважає ці утримання протизаконні, а гроші в сумі 3900 грн. такими, що підлягають поверненню позивачці у повному обсязі, як вимагає цього діюче законодавство, а саме ст. 1212 ЦПК України. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з поданням позовної заяви представник позивача звернулася до суду з заявою про забезпечення позову в даній справі. Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. В судове засідання позивач та представник позивача адвокат Поздняков С.Г. не з`явилися, надали до суду заяву в якій просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити, проти розгляду справи в заочном порядку не заперечували. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, у зв`язку з чим розгляд даної справи проведено на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.3\~ст.128 ЦПК України\~судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5\~ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК\~Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Треті особи Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова Марія Вікторівна, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, у зв`язку з чим розгляд даної справи проведено на підставі наявних у справі доказів. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно\~ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями\~263\~і\~265\~цього\~Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до\~ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому\~статтею 272 цього Кодексу. Відповідно до положень п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положеннямст.280 ЦПК України. Згідно ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані стороною позивача докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідач своїм правом на подання відзиву, зустрічного позову та доказів на підтвердження своєї правової позиції у відповідності зі статтями 43, 49 ЦПК України не скористався, у зв`язку з чим суд вирішує спір за наявними матеріалами справи у відповідності зі статтею 191 ЦПК України. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] (позичальник) та ПАТ «Дельта Банк» (кредитор) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 003-20107-231112 від 23 листопада 2012 року правонаступником усіх прав та обов*язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 144/К від 26.01.2018 є ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал, правонаступником усіх прав та обов*язків якого, на підставі договора відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11/08/2020-ФА від 11.08.2020 є ТОВ «фінансова компанія «Аланд», стягувач, заборгованість за кредитним договором 003-20107-231112 від 2311.2012. З виконавчого напису № 25046 від 4 вересня 2020 року вбачається, що до ТОВ «фінансова компанія «Аланд» перейшло право вимоги за договором, укладеним [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» на підставі Договорів відступлення прав вимоги 144/К\~від 26.01.2018та 11/08/2020-ФА від 11.08.2020. З наявних матеріалів справи не вбачається, що до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» перейшло право вимоги за договором, укладеним [PERSON] з ПАТ «Дельта Банк» . Крім того, з виконавчого напису № 25046 від 4 вересня 2020 року вбачається, що сума заборгованості складає 15599,00 гривень, в тому числі прострочена заборгованість за сумою кредиту 9999,00 гривень, прострочена заборгованість за комісією 0,00 гривень та прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом становить 5600,00 грн., Тобто суми загальної заборгованості та її окремі складові не відповідають сумам, зазначеним в договорі про надання споживчого кредиту № 003-20107-231112 від 23 листопада 2012 року на Графіку платежів. Крім того, матеріали справи не містять доказів фактичної видачі кредитних коштів позичальнику. Такими доказами мають бути первинні бухгалтерські документи у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 750/1627/18. Відповідачем зазначені обставини належними доказами в силу ст. 83 ЦПК України не спростовані. Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що у ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛАНД» відсутнє право вимоги до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 003-20107-231112 від 23 листопада 2012 року, а сума заборгованості, зазначена в виконавчому написі № 25046 від 4 вересня 2020 року, не є безспірною. Зазначені обставини, що встановлені судом, унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису в силу приписів статей 87 та 88 Закону України «Про нотаріат». Як на підставу своїх заперечень щодо правомірності вчинення виконавчого напису нотаріусом позивач також вказує на порушення його процедури, зокрема на те, що нотаріусом не було перевірено у встановленому законом порядку, що подані відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису документи не відповідають вимогам статті 87 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно п.1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п.1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Постановою Кабінету Міністрів № 622 від 26.11.2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включено пункт 2 «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», який містить пункт 2. «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.», відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова Київського апеляційного адміністративного суду набрала законної сили з моменту її проголошення, а саме 22.02.2017 року, та залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року. Таким чином п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» втратив чинність з моменту прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 662, а саме з 26.11.2014 року. З викладеного вбачається, що до спірних правовідносин має застосовуватися Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року, у редакції від 29.11.2001\~року,\~яка діяластаном на час вчинення оспорюваного виконавчого напису та містила тільки пункт 1, згідно з яким для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже, законом передбачено, що виконавчі написи вчиняються лише на нотаріально посвідчених договорах і не можуть вчинятися на кредитних договорах, укладених між сторонами у простій письмовій формі. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 29.01.2019 року у справі № 910/13233/17. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний виконавчий напис в порушення вимог статті 87 Закону України «Про нотаріат» вчинений на договорі, який не посвідчений нотаріально, на підставі пункту 2 Переліку документів, який є нечинним. Крім того, суд зазначає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, що підтверджується наступним. З договору про надання споживчого кредиту № 003-20107-231112 від 23 листопада 2012 року вбачається, що заборгованість стягується за період з 11 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року. Отже строк кредитування сплив 17 серпня 2012 року і саме в цей термін у кредитора виникло право вимоги повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом. Виконавчий напис вчинено 4 вересня 2020 року, тобто більше ніж через сім років з дня виникнення права вимоги, отже з пропуском встановленого законом трирічного строку. Отже з наданих письмових доказів, судом встановлено, що у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у наявності у відповідача права вимоги, за захистом якого відповідач звернувся до нотаріуса, не переконався у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не переконався у наданні відповідачем усіх документів у відповідності з Переліком, не переконався у дотриманні трирічного строку з дня виникнення права вимоги, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про зворотне ані представником відповідача ані приватним нотаріусом суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведені обставини, на які він посилається як на підставу свого позову, уся сукупність зібраних по справі доказів підтверджує викладені в позовній заяві обставини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що підставою отримання відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Аланд» суми у розмірі 3900,00 грн було стягнення з [PERSON] на підставі виконавчого напису, який судовим рішенням був визнаний такими, що не підлягає виконанню, вищевказана сума вважається такою, що підлягає поверненню, оскільки правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала. З огляду на те, що відповідач з суми 16099,00 грн отримав лише 3900,00 грн. то саме ця сума може бути стягнути з нього як така, що утримується безпідставно. У випадку, якщо у [PERSON] дійсно існує заборгованість перед відповідачем, така повинна бути погашена у інший спосіб, аніж шляхом утримання коштів, стягнутих у виконавчому провадженні N 63253495. Решту від стягнутої суми отримала приватний виконавець, а тому така різниця не може бути стягнута з відповідача. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. За частиною шостою вищевказаної статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на те, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved