Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів, як частки у спільній сумісній власності подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що з 15.10.1977 року по 03.02.2020 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу 03.08.2012 року, відповідач надав [PERSON] позику у розмірі 20000 доларів США, які належали до спільної сумісної власності подружжя. Рішенням суду від 22.01.2020 року визнано, що вказані кошти за договором позики є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнано за позивачем право власності на Ѕ частину вказаних коштів в розмірі 242600,00 грн. У березні 2021 року позивач дізналась, що позичальник повернув відповідачу позичені кошти ще у 2013 році, однак останній не повідомив про це позивача та витратив кошти на власні потреби. Просить стягнути з відповідача на свою користь 242600,00 грн. Представник відповідача подала відзив на позов, згідно змісту якого відповідач стверджував, що грошові кошти, які повернуті позичальником 17.05.2013 року, були витрачені на потреби сім`ї з огляду на той факт, що сторони перебували у шлюбі до 2020 року. Звертає увагу на той факт, що позивач є пенсіонером, інших доходів, крім пенсії не має, при цьому щорічно відвідувала доньку, яка проживає в Німеччині, що є затратним. Крім того, стан здоров`я відповідача значно погіршився, він на протязі 2012, 2013, 2015 та 2016 років перебував у медичних закладах, тому вказані кошти були витрачені в тому числі на його лікування. Представник позивача надала відповідь на відзив, згідно якого стверджувала, що відповідач приховав від позивача повернення коштів позичальником. Будь-яких доказів, що повернуті кошти в розмірі 20000 доларів США витрачались на потреби сім`ї відповідачем не надано. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі 3 15.10.1977 року по 03.02.2020 року. За договором позики від 03.08.2012 р. відповідач передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі, еквівалентній 20 000,00 дол. США, Вказані грошові кошти були повернуті позичальником відповідачу у 2013 році. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2020 року, яке набрало законної сили, поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності сторін, визнано за сторонами, за кожним, право власності на грошові кошти в сумі 242 600,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Оскільки грошові кошти за договором позики були повернуті позичальником відповідачу, як спільна сумісна власність сторін, Ѕ частина з яких не повернута відповідачем позивачу по справі, як власність останньої, суд вважає з доцільне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 242600,00 грн. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що спірні грошові кошти були витрачені на потреби сім`ї, оскільки будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач не надав. Надані відповідачем виписки з історій хвороб свідчать про проходження лікування останнім, проте не про витрату певних коштів на вказане лікування. Крім того, не підтверджено відповідачем і той факт, що саме спірні кошти витрачені позивачем на поїздки до Німеччини. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з судового збору у розмірі 2426,00 грн.

Outcome: approved