Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що на підставі розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів за № 6/1465-98 від 24 липня 1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була передана на праві спільної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] . Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради та записано у реєстровій книзі за № 403-п -107-12. [INFO] [PERSON] померла, належні їй 1/3 частки у праві спільної власності на вищезазначену квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою державною нотаріальною конторою реєстровим № 4-155 від 11 лютого 2011 року, перейшли до [PERSON] . Право власності [PERSON] на об`єкт спадщини зареєстровано КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 31870964 від 21 березня 2011 року. На підставі договору дарування 1/3 частки вищезазначеної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. за реєстровим № 12 від 08 січня 2014 року, успадковані [PERSON] після смерті [PERSON] 1/3 частки у праві спільної власності на вищезазначену квартиру перейшли до [PERSON] . Перехід права власності зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 січня 2014 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 262104812101. 23 жовтня 2020 року на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу 1/3 частки вказаної квартири, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. за реєстровим № 1-387, до [PERSON] перейшли 1/3 частки у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.10.2020 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 38822188. Таким чином, на цей час вищезазначена квартира на праві спільної часткової власності їм належить, вони проживають там однією сім`єю, що є зареєстрованим їх місцем постійного проживання, але в цій квартирі зареєстрована сестра позивача [PERSON] - [PERSON] , яка ніколи не була пов`язана спільним побутом та веденням господарства з їх сім`єю. Оскільки відповідач в зазначеній квартирі не проживає з жовтня 2019 року, добровільно з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знімається, а тому вони змушені самі нести матеріальні витрати за комунальні послуги. Наявність реєстрації відповідача порушує їх право розпоряджатись квартирою на свій розсуд. На підставі викладеного вони звернулися до суду з цим позовом, в якому просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 30 серпня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року за вказаною справою було задоволено клопотання про виклик свідків, та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] підтримали вимоги викладені у позовній заяві та просили їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 74), а також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 73), заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради направив до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, рішення прийняти згідно наявних у справі матеріалів та відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 39). У судовому засіданні 08 лютого 2022 року, ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за вказаною справою було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, пояснення свідка [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивачів щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що на підставі розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів за № 6/1465-98 від 24 липня 1998 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала на праві спільної власності квартира [ADDRESS] . Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записано у реєстровій книзі за № 403-п -107-12, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 липня 1998 року (а. с. 15). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03 квітня 2009 року [PERSON] померла [INFO] (а. с. 24). Також судом встановлено, що на підставі договору дарування від 08 січня 2014 року 1/3 частки квартири [PERSON] передав у власність [PERSON] 1/3 частку вищевказаної квартири, які йому належали на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] (а. с. 16-18). Судом встановлено, що 23 жовтня 2020 року на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу 1/3 частки квартири, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. та зареєстрованого за реєстровим № 1-987, [PERSON] набула у власність 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , про що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.10.2020 року (а. с. 19-21). В судовому засіданні з`ясовано, що на цей час вищезазначена квартира на праві спільної часткової власності належить позивачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою за № 262435382 від 20 червня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 22-23). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 21 травня 2021 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з 20 жовтня 1998 року і на цей час в квартирі за адресою: [ADDRESS] , крім позивачів, також зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). Судом встановлено, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з жовтня 2019 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом про її не проживання за місцем реєстрації, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] (а. с. 14). Також у судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка підтвердила обставини викладені у позовній заяві та пояснила, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає вже тривалий час, її особистих речей у квартирі не має, в цій квартирі постійно мешкають позивачі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивачів шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачами спосіб захисту своїх інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими. При зверненні до суду позивачі сплатили судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду зазначили, що не бажають стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у сумі 2724,00 грн. з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: approved