Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

13 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину, та договору дарування частки квартири. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано у 2017 році. Відповідач з 01 травня 2017 року не проживає в спірній квартирі, і всі зв`язки із ним втрачено, в квартирі не з`являється. Позивач самостійно сплачує вартість всіх комунальних послуг, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду. 28 грудня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Суду пояснила, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюб із яким розірвано у 2017 році. Зазначила, що з часу розірвання шлюбу відповідач зібрав свої особисті речі і виїхав на постійне місце проживання до м. Києва, однак добровільно знятись з реєстрації з належної їй квартири не бажає, і не надає матеріальну допомогу на утримання житла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляд справи суду не надав, в зв`язку з чим за згодою позивача судом розглянуто справу в заочному порядку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем та відповідачем вона знайома приблизно 12-13 років. Пояснила, що позивач та відповідач були чоловіком та дружиною, відповідача [PERSON] вона не бачила понад 4 роки. Від позивача їй стало відомо про те, що вони розірвали шлюб. Пояснила, що речей відповідача [PERSON] у квартирі позивачки не має, про це їй достеменно відомо так як вона приходила до квартири позивачки оскільки вона проживає поверхом вище і іноді затоплює позивача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з позивачем та відповідачем вона знайома з 2000 років. Раніше [PERSON] та [PERSON] були сім`єю. Через деякий час [PERSON] кудись зник, і вона не бачила останнього вже понад п`ять років. Знає, що [PERSON] проживає у м. Києві, і за адресою реєстрації у місті Кривому Розі не проживає. Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріли справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 січня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-342, договору дарування частки квартири від 09 грудня 2014 року зареєстрованого в реєстрі за №848 (а.с. 8-9,10-12). Як вбачається з копії довідки № 7 від 29.11.2021, виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою «Нова.Ком», за адресою: [ADDRESS] , окрім [PERSON] , яка є власником квартири, зареєстрований, зокрема [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відсутність відповідача у спірному житлі підтверджується актом, наявним в матеріалах справи, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] та затвердженого головою правління ОСББ «Соколовська 13», згідно якому відповідач [PERSON] з 01 травня 2017 року не проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с.17). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи факт належності спірної квартири позивачу на праві особистої приватної власності, не проживання відповідача більше одного року у житловому приміщенні, який є підтвердженим, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом, та право позивача, в силу ст. 150 ЖК України, як порушене, підлягає захисту в судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 908 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved