Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду звернулися [PERSON], [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання заповітів недійсними, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Вінницько-Іванівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, Зарябинська сільська рада Богодухівського району Харківської області, Сектор державної реєстрації Богодухівської РДА Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просили визнати недійсними заповіт [PERSON], посвідчений Вінницько-Іванівською сільською радою від 18.12.2003 року; свідоцтво про право на спадщину від 19.05.2007 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,89 га, виданого на ім`я [PERSON]; заповіт [PERSON], посвідчений Зарябинською сільською радою від 04.04.2017 року. В уточненій позовній заяві, в остаточній редакції від 04.12.2018 року, позивачі звернулися з позовом до [PERSON], Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області про визнання заповітів недійсними, третя особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Вінницько-Іванівська сільська рада Богодухівського району Харківської області, Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просять визнати недійсними заповіт [PERSON], посвідчений Вінницько-Іванівською сільською радою від 18.12.2003 року; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я [PERSON] від 19.05.2007 року; Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 4,89 га, виданого на ім`я [PERSON]; визнати незаконним і скасувати розпорядження Зарябинського сільського голови Богодухівського району Харківської області від 15.12.2015 року № 38 в частині «призначення відповідальною особою вчинення нотаріальних дій Назаренка А.О. - секретаря Зарябинської сільської ради » та встановити нікчемність заповіту [PERSON] від 04.04.2017 року, посвідченого секретарем Зарябинської сільської ради; стягнути судові витрати. У позові зазначено, що позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після [PERSON] яка померла [INFO]. Оскільки на час смерті спадкодавиці, вони були зареєстровані та проживали в одному будинку з [PERSON] є такими, що спадщину прийняли після померлої матері і дружини, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України. [INFO] помер батько [PERSON]- [PERSON]., та оскільки вона проживала з ним на день смерті та була інвалідом 2 групи, є такою, що фактично прийняла спадщину після батька та мала право на обов'язкову частку у спадщині. До складу спадщину входять: житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 4,89 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV -ХР № 093260 від 15.09.2000 року. Заповіт [PERSON] складений 18.12.2003 року, а тому на думку позивачів, їх дружина та матір [PERSON] мала право на обов'язкову частку у спадщині після померлого [PERSON]. [PERSON] протягом шести місяців після смерті [PERSON] не заявляла про відмову від неї, а тому є такою, що прийняла спадщину. Тому, на думку, позивачів, вони як спадкоємці [PERSON] є належними позивачами при оспорюванні заповіту [PERSON]. Так як, у Вінницько-Іванівській сільській раді заповіт [PERSON] не посвідчувався, тому за життя [PERSON] та позивачі не знали про його існування та [PERSON] не успадкувала частку у спадщині. Крім того, [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,98 га, яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV -ХР № 093267. [PERSON], звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої баби [PERSON] за правом представлення та дізнався, що баба за життя успадкувала земельну ділянку, належну [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На думку позивачів, [PERSON]. вказаний заповіт від 18.12.2003 року не підписував. Також, на думку позивачів, вказаний заповіт посвідчений неуповноваженою особою на вчинення нотаріальних дій, оскільки рішення виконавчого комітету Вінницько-Іванівської сільської ради про уповноваження секретаря сільської ради на вчинення нотаріальних дій станом на 18.12.2003 року відсутнє. Також в сільській раді відсутній другий примірник заповіту; відсутня квитанція про сплату державного мита за посвідчення заповіту [PERSON] та в реєстрі нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, запис про заповіт [PERSON] відсутній, що, на думку позивачів, порушує вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку є недійсним. Крім того, свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане на ім'я [PERSON], а вона згідно паспорта громадянина України- [PERSON], що також, на думку позивачів, є підставою для визнання вказаного свідоцтва недійсним. Окрім того, ознайомившись із заповітом [PERSON], позивачі виявили, що підпис в заповіті від 04.04.2017 року їй не належить та через похилий вік, на їх думку, спадкодавця не могла прибути до сільської ради для складення заповіту та вказаний заповіт посвідчений неуповноваженою особою на вчинення нотаріальних дій. Крім того, у вказаному заповіті зазначено не вірно місце проживання спадкодавця та в заповіті відсутній запис про те, що заповіт прочитаний нею в голос та власноручно підписаний. Вказані підстави, на думку позивачів, є суттєвими та тягнуть за собо визнання заповітів недійсними. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 01.01.2021 року, Зарябинська сільська рада Богодухівського району Харківської області, Вінницько-Іванівська сільська рада Богодухівського району Харківської області замінені на Богодухівську міську раду Харківської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позов підтримали, просять задовольнити. В частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування розпорядження Зарябинського сільського голови Богодухівського району Харківської області від 15.12.2015 року №38 «Про призначення відповідальною особою на вчинення нотаріальних дій Назаренка А.О. - секретаря Зарябинської сільської ради» відмовилися. Представник відповідача [PERSON], адвокат Колєснік І.А., просив в позові відмовити, оскільки позивачі не входять до кола спадкоємців [PERSON] та права на спадкування його майна не набули, а також незначні, формальні порушення процедури під час посвідчення заповіту [PERSON], на які вказують позивачі, не можуть визнаватися підставою для недійсності правочинів. Представник відповідача Богодухівської міської ради Харківської області до суду не з'явився, подав заяву заслухати справу у його відсутність, просить ухвалити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до суду не зявився, подав заяву, в якій прохає заслухати справу у його відсутність, ухвалити рішення на розсуду суду. Суд, вислухавши доводи сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії IV- ХР №093260, [PERSON] належить земельна ділянка площею 4,89 га, що знаходиться на території Вінницько-Іванівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. ( а.с.7 т.1) [PERSON]. помер [INFO], що підтверджує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . ( а.с. 12 т.1) Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Вінницько -Іванівської сільської ради 18.12.2003 року, [PERSON]. на випадок своєї смерті заповідав земельну ділянку та інше майно своїй дружині [PERSON] ( а.с. 201 т.2) На час смерті [PERSON] з ним в одному будинку проживали та були зареєстровані по [ADDRESS]: дочка [PERSON]., дружина [PERSON], онук [PERSON], зять [PERSON], про що стверджує довідка Вінницько - Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 11.10.2017 року. ( а.с. 15 т.1) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з вище зазначеної земельної ділянки та іншого спадкового майна. Оскільки [PERSON] та [PERSON] проживали разом з спадкодавцем на час його смерті, вони є такі, що спадщину фактично успадкували, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України. Однак, [PERSON] за життя до нотаріальної контори після померлого батька не зверталася та заяву про прийняття спадщини не подавала, свої спадкові права за життя не оформила. Після померлого [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] за заповітом та законом, оскільки проживала на час смерті з спадкодавцем і не заявила про відмову від неї, про що підтверджує відповідь Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області. ( а.с. 216 т.1) З дослідженої спадкової справи № 262 /2007 року, заведеної після померлого [PERSON] вбачається, що до нотаріальної контори в травні 2007 року звернулася [PERSON], яка діяла за довіренністю [PERSON], та 19.05.2007 року [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого чоловіка [PERSON] (а.с. 209 т.2) Як свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] в с.Вінницькі Івани Богодухівського району Харківської області. ( а.с. 18 т.1) На день смерті з [PERSON] проживали та були зареєстровані по [ADDRESS], мати спадкодавця [PERSON], чоловік [PERSON], син [PERSON] Заповіт сільською радою не посвідчувався, що підтверджує довідка Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 11.10. 2017 року. ( а.с. 14 т.1) Відповідно до Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 19.02.2019 року після померлої [PERSON] заведена спадкова справа № 69/2019 року. ( а.с. 167 т.3) Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] в с. Леськівка Богодухівського району Харківської області. (а.с. 11) За даними Зарябинської сільської ради за реєстраційним номером №21 від 04.04.2017 року, Зарябинською сільською радою був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON], що підтверджується довідкою Зарябиснької сільської ради від 10.10.2017 року. (а.с. 9 т.1) На підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV- ХР №093267, [PERSON] належить земельна ділянка площею 4,98 га, що розташована на території Вінницько-Іванівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельна ділянка площею 4,8871 га на території Вінницько -Іванівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона успадкувала, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.05.2007 року після померлого чоловіка [PERSON]. (а.с. 8, 6, зворотня сторінка, т.1) Після смерті [PERSON], у Богодухівській державній нотаріальній конторі Харківської області відкрита спадкова справа № 308/2017, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі. ( а.с. 20 т.1) Відповідно до заповіту, посвідченого 04.04.2017 року секретарем Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Назаренком А.О., [PERSON] все своє майно заповідала [PERSON] (а.с. 211 т.1) Згідно записів у книзі Реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області за 2017 рік, мається запис про вчинену нотаріальну дію, а саме заповіт [PERSON] за номером № 21 від 04.04.2017 року. (а.с. 209-210 т.1) Алфавітна книга реєстрації заповітів Зарябинської сільської ради підтверджує, що заповіт [PERSON] посвідчено 04.04.2017 року за №21. Рішенням I сесії VII скликання Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області від 10.11.2015 року, доручено секретарю сільської ради Назаренку А.О. здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради, повноваження на вчинення нотаріальних дій. ( а.с. 73 т.2) Зі спадкової справи № 308/2017, заведеної після [PERSON], вбачається, що її спадкоємцем по заповіту є [PERSON] та [PERSON], як спадкоємцем майна за законом за правом представлення, так як донька спадкодавці та мати спадкоємця, [PERSON] померла, які подали заяви до Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області. (а.с. 182-193 т. 2) Відповідно до ст.ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України - заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтями 1235, 1236 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або його частини. Відповідно до статті 202 ЦКУ заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Глава 16 ЦКУ встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це є загальні норми права. Проте ст. 1257 ЦКУ містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів (статті 215, 225 ЦКУ). Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його оформи та посвідчення, є нікчемним. (статті 1247, 1248 ЦКУ). Щодо вимоги позивачів про визнання заповіту [PERSON] недійсним. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Вимога про визнання заповіту недійсним або частково недійсним може заявлятись особою, права і законні інтереси якої порушено у зв`язку із складанням цього правочину, зокрема у випадку втрати цією особою права на спадкування за законом або через скасування заповіту на свою користь наступним заповітом. В абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено: оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга ст.3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права , свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У п.5 постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочину недійсними» вказано: відповідно до ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до абз. 2 п.16, п. 20, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини ,якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини, відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У правовому висновку постанови від 03.04.2019 року у справі № 362/3878 /16-ц ВС зазначив: за змістом ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особрю; - наявність підстав для оспорення правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. При вирішенні спору про недійсність заповіту принципове значення має наявність в особи права на звернення до суду з відповідним позовом, тобто чи належить позивач до кола осіб, наділених правом на оскарження спірного заповіту. У випадку коли наявність чи відсутність заповіту не впливає на одержання такою особою права спадкування, суд відмовляє в позові. Це зумовлено тим, що закликання до спадкування спадкоємців за заповітом не порушує права та інтереси такої особи . Згідно із роз'ясненнями, які містяться в абз. 15 п. 6 листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», в якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв'язку із вчиненням заповіту. Аналогічне правове тлучаення щодо суб'єктів - заінтересованих осіб, поноважених оспорити заповіт, викладене у правових позиціях Верховного Суду (постанови від 20.05.2021 року справа № 683/2807/18 , від 20.12.2021 року справа № 635/3664/16, від 26.05.2021 року справа № 639/348/17). Установлені у справі фактичні обставини дозволяють суду зробити висновок, що позивачі не відносяться до даної категорії осіб, оскільки не є спадкоємцями [PERSON] Виключене суб'єктивне право [PERSON] щодо оспорювання заповіту [PERSON] спадкового правонаступництва для позивачів немає. Суд вважає, що позивачі не наділені самостійними правомочностями відповідно до норм спадкового права вимагати за цим позовом перегляду волевиявлення [PERSON] відносно розпорядження своїм майном за заповітом, який не порушує їх суб'єктивні права на спадкове майно останнього. Тобто належними та допустимими доказами не підтверджено факт порушення прав позивачів [PERSON] та [PERSON], складеним [PERSON] на користь своєї дружини [PERSON] заповіту, а також не встановлено у зв`язку із цим обставин і підстав для захисту такого права, шляхом визнання цього одностороннього правочину недійсним за позовом осіб, які фактично право на спадкування не набули. У спадковій справі №26/2007 мітиться заповіт [PERSON] від 18.12.2003 року на користь дружини [PERSON]. [PERSON] прийняла спадщину за заповітом і їй 19.05.2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Даних про те, що [PERSON] за життя, подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після батька [PERSON], матеріали справи не містять. Згідно із законом України «Про нотаріат» встановлення кола спадкоємців є виключною компетенцією нотаріуса, а не суду, за матеріалами справи. Спадкодавиця позивачів [PERSON] яка могла за життя оспорити заповіт, не прийняла спадщину батька [PERSON], в т.ч. право на обов'язкову частку. В період з [INFO] (дата смерті [PERSON]) та до дня своєї смерті [INFO], [PERSON] не вчинила жодних дій щодо прийнятття спадщини батька, не оспорювала і не заперечувала заповіт, не заявляла вимог на спадкове майно батька. Матеріали справи не містять належних доказів, що [PERSON] за весь період часу з об'єктивних причин не змогла цього зробити, в т.ч. через стан здоров'я. Довідки МСЕК, надані позивачами, не доказують відсутність у [PERSON] спроможності самостійно пересуватися, що вона не була здатна сама себе облуговувати, самостійно і вільно приймати відповідні рішення, в т.ч. щодо спадщини батька, що вона була визнана недієздатною (обмежено дієздатною), тощо. Ці матеріали лише вказують на дотримання певних обмежень в побуті [PERSON] і в характері фізичної праці, перебування у певних умовах (на сонці, тощо). Матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] не знала про заповіт батька та склад його майна, на яке вона могла розраховувати як спадкоємиця першої черги спадкування. Таким чином [PERSON] за два роки не виявила волевиявлення на прийнятття і формлення спадщини батька, на оспорювання його заповіту, а це значить це право не входить до її спадкової маси, воно припинилося внаслідок смерті. Позивачі не є правомочиними особами на оспорювання заповіту [PERSON], оскільки не є спадкоємцями [PERSON], а [PERSON] за життя не пред'явила позову про визнання заповіту недійсним, і тільки тоді вони б могли набути правонаступництво за цими вимогами. Особа може ставити питання про недійсність заповіту у разі прийняття нею спадщини в порядку та встроки, визначені чинним законодавстом. Оскільки, [PERSON] пропустила встановлений строк для прийняття спадщини після померлого батька і не прийняла її, відповідно до ст.1268 ЦК України, а відтак оспореним заповітом права [PERSON] не були порушені. У правовому висновку постанови КЦ ВС від 04.09.2019 року № 450/328/15 вказано, що право на обов'язкову частку у спадщині має особистий зарактер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майновихї інтересів (ст.1241 ЦК України) Зокрема, відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об'єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов'язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала на це право. З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що право на обов'язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини ( спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування. Якщо ж спадкоємець , що мав право на обов'язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого війшла прийнята обов'язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов'язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку. Такий правовий висновок КЦ ВС виклав у своїй постанові № 706/874/18 від 21.07.2021 року. Наведене чітко вказує, що до обов'язкової частки на спадкове майно [PERSON], не входить у спадкову масу [PERSON] право оспорювати заповіт [PERSON] для позивачів. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Такий правовий висновок викладений у постанові КЦВС від 28.10.2020 року у справі №761/23904/19. Висновки суду по суті вирішення спору про обгрунтованість або необгрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб'єктивного складу її учасників. Згідно з п.4 ч.4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. За змістом наведених норм процесуального права суд може задовольнити позов лише тієї особи, яка має право пред'явлення вимоги до відповідачів. У разі відсутності у позивача такого права, його вимоги не підлягають задоволенню. Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, тому відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Подібний правовий висновок викладений у постанові ВС від 16.06.2021 року у справі № 751/968/18 Тобто заповіт [PERSON] та спадкування за ним визначеним спадкоємцем - [PERSON] ніяким чином не порушує і не може порушувати законні права та інтереси позивачів, які не мають спадкових прав на майно [PERSON] (спадщину), а відповідно із цим та згідно вище приведеними нормами, [PERSON] і [PERSON] не є належними позивачами щодо оспорювання заповіту [PERSON], що є безумовною підставою у відмові у позові. Суд за таких оставин не вправі оцінувати заповіт [PERSON] на предмет його дійсності, як це описується і вимагається в позові, по суті, оскільки цей процес ініційований неналежними суб'єктами-позивачами, які не є учасниками даних спадкових правовідносин, а оспорюваний заповіт не зачіпає їх суб'єктивних цивільних прав. Усталеною практикою Європейського суду з прав людини визначено, що для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду, особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Аби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» (Aksu v.Turkey) пункт 50; «Берден» (Burden v. the United Kingdom) пункт 33; «Тенасе проти Молдови» (Trnase v. Moldova) Посилання позивачів на висновок судово-почеркознавчої експертизи № 11536 від 25.09.2019 року, яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] в заповіті від 18.12.2003 року в рядку «підпис заповідача» виконано не [PERSON] а іншою особою; те, що заповіт [PERSON] не реєструвався в реєстрі нотаріальних дій. в сільській раді відсутній другий примірник заповіту; те, що за посвідчення заповіту, не сплачувалося державне мито, не має правового значення, оскільки такі обставини мали б враховуватись у сукупності з іншими доказами при наявності у позивачів порушеного права чи законного інтересу, зокрема спадкових прав, які підлягали судовому захисту шляхом визнання заповіту недійсним. Проте наявність таких прав та їх порушення оспорюваним правочином у цій справі не встановлено. Крім того, посилання позивачів, на вказані недоліки, на їх думку ,під час посвідчення заповіту, не є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним. Суд вважає, що спадкові права позивачів оспорюваним у цій справі заповітом не порушені, оскільки такі права ними фактично не набуті, а отже позовні вимоги про визнання такого правочину недійсним за позовом [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають саме з цих підстав, оскільки вони до кола спадкоємців [PERSON] не відносяться. Вимоги про недійсність свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Державного акту на земельну ділянку позивачами заявлені як похідні від вимоги про недійсність заповіту [PERSON], також задоволенню не підлягають. Щодо нікчемності заповіту [PERSON] суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є зятем [PERSON], він не належить до кола її спадкоємців за законом/за заповітом, що також було визнано ним в судовому засіданні під час розгляду справи. З цих підстав, слідуючи вищенаведеній правовій позиції щодо належного кола осіб, які вправі оспорити заповіт, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у вимозі про визнання недійсним заповіту [PERSON], за відсутності у нього даного суб'єктивного права. Належним позивачем щодо вимоги про визнання недійсним заповіту [PERSON] є [PERSON] - її онук, який набув права спадкоємця за правом представлення після матері - [PERSON] (ст. 1266 ЦК України). Проаналізувавши доводи позивача [PERSON] щодо заявлених ним підстав для виинання заповіту [PERSON] недійсним, суд доходить до таких висновків. Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК. Позивач вказав підставу недійсності заповіту те, що він начебто [PERSON] не був прочитаний вголос та інші на, його думку, недоліки. Посилання позивачів про порушення вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування , затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5 (далі - Порядку), є необґрунтованими та не можуть бути підставою для визнання недійсним заповіту. Крім того, вказані, на думку позивачів, недоліки в заповіті, не спростовує та не заперечує наявність волевиявлення заповідача на розпорядження своєю власністю на випадок смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України. Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України. Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. У цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається. Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені а ні частиною першою статті 1257 ЦК України, а ні взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.05.2021 року у справі №522/9893/17. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах "Малахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи. Практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі "Сьорінг проти Сполученого Королівства", де зазначається, що "в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда". І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Якраз саме це спостерігається при ухваленні судом рішення про нікчемність заповіту як наслідку порушень нотаріального законодавства про посвідчення нотаріусом правочину поза межами його округу. У своєму висновку Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав (справа № 692/1164/18 ) вказав: текст заповідального розпорядження складено від першої особи, що свідчить про складання заповіту особисто заповідачем. Заповіт власноручно підписаний заповідачем у присутності секретаря сільської ради, який у свою чергу вчинив нотаріальну дію щодо посвідчення поданого йому заповіту, що не викликало необхідності зачитувати заповідачем вголос складений і підписаний ним заповіт, як передбаченого ч.2 ст.1248 ЦК України. Здійснення заповідачем запису про прочитання заповіту вголос не перед його підписом, а після нього, не спростовує та не заперечує наявність волевиявлення заповідача на розпорядження своєю власністю на випадок смерті. Такий правовий висновок викладено у постанові КЦ ВС у постанові від 25.11.2021 року № 20/573/19. Крім цього, у пункті 1.4 розділу III Порядку вчинення нотаріальних дій посадими особами органів місцевого тсамоврядування зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого саморядування може на прохання особи заповіт з її слів власноручно або за допомогою допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути почитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Вказане повністю відповідає заповіту [PERSON] З приводу посвідчення секретарем Зарябинської сільської ради Назаренком Н.О., якого рішенням виконавчого комітету Зарябинською сільською радою не уповноважено на вчинення нотаріальних дій, суд зазначає. Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У відповідності до пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів. Наведена вище норма закону містила пряму вказівку щодо покладення на посадових осіб виконавчих комітетів сільських рад, у випадку відсутності у такому населеному пункті нотаріусів, повноважень на вчинення нотаріальних дій. При цьому посилань на необхідність прийняття виконавчим комітетом рішень про наділення посадової особи такими повноваженнями зазначений законодавчий припис не містить. Згідно статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 зазначеного Закону вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, визначено одним із делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому делегованими повноваженнями є повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його секретар, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону. До таких правових висновків прийшов 25 березня 2020 року Верховний суд України у справі №303/5126/18 . Стосовно заповіту і в контексті спірного у цій справі питання, що аналізується, слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. Посилання позивача на п.1.2. розділу пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, Закон України «Про місцеве саморядування в Україні» є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а отже вказане порушення не може бути підставою для визнання заповіту недійсним /нікчемним. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Згідно ч.1 ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. За ч.1 ст.50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної міської ради обирається за пропозицією сільського, селищного, міського голови відповідною радою з числа її депутатів та працює в раді на постійній основі. Частиною 4 ст. 50 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Частинами 1 і 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос, а згідно ч. 6 цієї статті виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Таким чином, оскаржуваний заповіт посвідчений уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування на підставі повноважень, покладених на неї рішенням сесії сільської ради, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та ст. 1247, 1251 ЦК України. Відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов'язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, не є підставою для визнання заповіту недійсним. Крім цього, із матеріалів справи слідує, що Назаренко А.О. мав такі повноваження. Відповідно до ст.37 Закону України « Про нотаріат», ст. 1251 ЦК України, пункту 1.1. розділу III Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11. 2011 року № 3306/5, право посвідчувати заповіти у сільських населених пунктах надано уповноваженим посадовим особам органів місцевого самоврядування . Секретар сільської ради ,як це установлено у ч.4 ст.51 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні», за посадою входить до складу виконавчого комітету ради, а отже виконання ним повноважень з вчинення нотаріальних дій узгоджується з приписами норми п.п.5 п. «б» ч.1 ст.38 цього Закону, на яку посилаються позивачі в частині делегованих повноважень виконавчих органів рад. При цьому всупереч доводам позивачів законодавством не встановлено, що рішення щодо уповноваження на вчинення нотаріальних дій повинно прийматися саме рішенням виконавчого комітету ради. Матеріалами справи підтверджено і не заперечується позивачем, що заповіт складений і посвідчений посадовою особою сільської ради - секретарем Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Назаренком А.О., який при цьому також є членом виконавчого комітету ради і його секретарем. Матеріали справи не містять доказів, що у сільській раді була інша особа, упоноважена на вчинення вказаних дій. Водночас матеріалами справи підтверджено таке. На час посвідчення заповіту [PERSON] такі повноваження Назаренку А.О. були надані йому на підставі діючих і чинних актів сільської ради: -розпорядження Зарябинського сільського голови Олексенка О.В. від 15.12.2015 року № 38; -рішення Зарябинської сільської ради від 10.11.2015 року №4-VII, згідно з яким сільська рада доручила секретарю сільської ради Назаренкові А.О. здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради, повноваження з підготовки належних документів до Богодухівського РС ГУДМС в Х/О та вчинення нотаріальних дій. Крім цього, 14.01.2020 року виконавчий комітет Зарябинської сільської ради ухвалив рішення № 05 VII, яким постановив: «Визнати повноваження секретаря Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області, секретаря виконавчого комітету сільської ради Назаренка Анатолія Олександровича на вчинення ногтаріальних дій, визначивши його такою уповноваженою особою і доручити йому здійснення цих дій за посадою секретаря і члена виконавчого комітету сільської ради, з дати набуття повноважень на посаді секретаря виконавчого комітету сільської ради, рішення І сесії VII скликання Зарябинської сільської ради від 10.11.2015 № 4-VII. Підтвердити правомочність (повноваження) виконання нотаріальних дій секретарем Зарябинської сільської ради Богодухівського району Харківської області, секретарем виконавчого комітету сільської ради Назаренком Анатолієм Олександровичем з дати набуття повноважень на посаді секретаря виконавчого комітету сільської ради, рішення І сесії VII скликання Зарябинської сільської ради від 10.11.2015 року №4- VII". Це рішення виконавчого комітету Зарябинської сільської ради є чинним і не було оскаржене. Крім цього, в адміністративній справі № 520/11395/18 суди не робили висновок щодо наявності/відсутності повноважень у секретаря Назаренка А.О. на вчинення нотаріальних дій (посвідчення заповіту), та щодо недійсності/дійсності вчиненого заповіту [PERSON] або інших заповітів. При цьому суди встановили, що Назаренко О.А. на час посвідчення заповіту не мав повноваження на здійснення нотаріальних дій, посвідчувати заповіти. Більше того, суди не визнавали розпорядження Зарябинського сільського голови Олексенка О.В. від 15.12.2015 року №38 та рішення Зарябинської сільської ради від 10.11.2015 року № 4- VII недійсним з дня їх ухвалення. З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року, справа №522/9893/17, ця формальність або технічний недолік в роботі органів місцевого самоврядування не може бути підставою для визнання заповіту недійсним/нікчемним і невілювати тільки з цієї незначної причини основоположне право особи зробити посмертне розпорядження щодо свого майна. Як вказує ВП ВС, штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, видається вкрай нерозумним. А тому не має підстав вважати, що права позивачів оспорюваним заповітом реально порушені. Вказані рішення адміністративних судів не вирішують спадкові справи (дійсність/недійсність заповітів) і не можуть конкурувати з указаним рішенням ВП ВС, яке, якраз застосоване вирішувати дані правові питання і формувати усталену правову практику. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 5 та 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Позивачем не наведені жодні обставини, з якими може пов`язуватися нікчемність заповіту у контексті частини першої статті 1257 ЦК України. При цьому питання визнання заповіту недійсним як оспорюваного з тих мотивів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України), судом не розглядалося і не вирішувалося, оскільки при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України ). Позов не заявлено з підстав того, що волевиявлення заповідача [PERSON] на момент складання і посвідчення заповіту від 04.04.2017 року не було вільним і не відповідало її волі, що в силу частини другої статті 1257 ЦК України виключає задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] не довів необхідних обставин для задоволення позовних вимог, що було його процесуальним обов`язком, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Підстави для визнання оспорюваного заповіту [PERSON] нікчемним відсутні, оскільки заповіт від 04.04.2017 року відповідає вимогам закону щодо його форми, а тому не є нікчемним. Інші підстави, на які посилається позивач під час оспорювання заповіту [PERSON], а саме те, що в заповіті невірно зазначено місце проживання спадкодавця, також не є підставою для задоволення позову, так як описки та інші незначні порушення при скаденні та підписанні заповіту, не тягнуть за собою його недійсність та не впливають на вільне волевиявлення заповідача. Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позову позивачам слід відмовити , в силу вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати позивачів не відшкодовуються за рахунок відповідача. Інших заяв про компенсацію судових витрат у даній справі до суду не надходили.

Outcome: dismissed