Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

03.04.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тентавтотранс» звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми збитків, в обґрунтування якого зазначило, згідно Договору-заявки на транспортно-експедиторські послуги № ИВ000000286 від 02.10.2016 року, що є Додатком №1 до договору 040716/т-пос від 04.07.2016 року на перевезення вантажів автомобільним транспортом, вантажовідправник ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» доручив позивачу ТОВ «Тентавтотранс», у якості експедитора, перевезти 02.10.2016 року вантаж - соняшник III класу вагою 22900,00 кг., від пункту завантаження за адресою: [ADDRESS] , до пункту розвантаження за адресою: ПП «ЕЛЛАДА», м. Кіровоград, проспект Промисловий, 14А, та передати його вантажоодержувачу ТОВ «КЕРНЕЛ-ТРЕЙД» в строк до 17:00 год. 03.10.2016 року. Позивач, як експедитор, за договором перевезення підшукав в мережі інтернет перевізника - це Відповідач-1 ФОП [PERSON] , чия реклама розміщена була на сайті: http://www.zernovoz.com.ua. У свою чергу [PERSON] надав свого водія - Відповідача-2 - [PERSON] , телефон для зв`язку [NUMBER] - для виконання послуг перевезення вантажу. Відповідно до товаротранспортної накладної (ТТН) № ДФ 000000332 від 02.10.2016 року автомобіль ДАФ [NUMBER] з причепом державний знак [NUMBER] під керуванням Відповідача-2 було завантажено соняшником III класу в кількості (маса нетто) 22900,00 кг. Вантаж був запломбований вантажовідправником пломбами № 5678256, 5678255, 5678209, 5678208. Факт отримання вантажу та відсутність претензій до вантажу підтверджено підписом Відповідача-2. Загальна вартість вантажу соняшнику становить 219 840,00 грн. Після завантаження автомобіль ДАФ [NUMBER] з причепом державний знак [NUMBER] вирушив в дорогу. Після цього [PERSON] на зв`язок не вийшов, до пункту розвантаження за адресою м. Кіровоград, проспект Промисловий, 14А, вантаж не прибув. Позивач зазначив, що внаслідок втрати вантажу з вини водія Відповідача-2, що діяв за дорученням та на автотранспорті перевізника ФОП [PERSON] , вантажовідправник ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» звернувся до позивача з претензією № 321 від 04.10.2016 року про відшкодування вартості втраченого вантажу на суму 219 840.00 грн. Згідно до ч.3 ст. 14 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб, залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії. Тому претензія № 321 від 04.10.2016 року була визнана позивачем як експедитором за договором та оплачена вантажовідправнику у розмірі 219 840.00 грн. З іншого боку, згідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Внаслідок настання юридичної відповідальності перед вантажовідправником ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» за Договором 040716/т-пос від 04.07.2016 року на перевезення вантажів автомобільним транспортом, - позивач як експедитор був вимушений відшкодувати вартість втраченого вантажу. Тому, сума реальних збитків позивача складає 219 840,00 грн. Вина за те, що вантаж був втрачений, і цим було спричинено збитки, повинна покладатися на виконавців - водія [PERSON] (Відповідач-2), що діяв за дорученням та на автотранспорті перевізника ФОП [PERSON] (Відповідач-1). Крім того заявник вказує, що оскільки водій [PERSON] (Відповідач-2) розписався в отриманні вантажу згідно товаротранспортної накладної (ТТН) № ДФ 000000332 від 02.10.2016 року, перевірив цілісність вантажу, то він взяв на себе матеріальну відповідальність за вантаж та обов`язок доставити його за адресою та у строк, обумовлений ТТН та супровідними документами на вантаж. Оскільки вантаж втрачено на 100%, то майнова відповідальність покладається на відповідачів (водія та перевізника) у повному обсязі. 05.12.2017 року Святошинським районним судом міста Києва було прийнято заочне рішення по справі, згідно якого вирішено: позов задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тентавтотранс» суму збитків у розмірі 219 840,00 грн. та понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3297 гривень 60 копійок. 06.03.2019 року до Святошинського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення, в який зазначив, що [PERSON] особисто не знає і ніколи не працював водієм у ФОП [PERSON] .. Крім того 02.10.2016 року, [PERSON] фізично не міг приймати будь-який вантаж від ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ», оскільки того дня перебував на риболовлі з [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними фотографіями. Відповідач зазначив, що йому ніколи не видавали водійського посвідчення [NUMBER] відповідно до інформації наданої Територіальним сервісним центром № 3242 від 28.02.2019 року за №Б-69о/и 09.08.2018 року йому було видано посвідчення водія [NUMBER] з відкритими категоріями «В1, В». Попереднє посвідчення водія серія [NUMBER] , категорія «В» видано 13.06.2001 року Білоцерківським МРЕВ ДАІ. Просив скасувати заочне рішення від 05.12.2017 року та призначити справу до розгляду. 15.05.2019 року Святошинським районним судом міста Києва було скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду. 31.07.2019 року ФОП [PERSON] направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не надано належних доказів укладення договору перевезення вантажу у письмовій формі з Відповідачем-1, між ним та позивачем не було укладено господарського договору, заперечував будь-яку причетність до отримання вантажу, його перевезення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. [PERSON] у наданому відзиві на позовну заяву зазначив, що він особисто ніколи не працював водієм у Відповідача-1, не приймав будь-який вантаж від позивача, в зазначений день перебував на риболовлі з [PERSON] та [PERSON] . Пояснив, що йому ніколи не видавали водійського посвідчення [NUMBER] відповідно до інформації наданої Територіальним сервісним центром № 3242 від 28.02.2019 року за №Б-69о/и 09.08.2018 року йому було видано посвідчення водія [NUMBER] з відкритими категоріями «В1, В». Попереднє посвідчення водія серія [NUMBER] , категорія «В» видано 13.06.2001 року Білоцерківським МРЕВ ДАІ. [PERSON] вказав, що з 23.09.2016 року займав посаду директора ТОВ «Регіональний кондитер» та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2019 року позов ТОВ «Тентавтотранс» до фізичної особи - підприємця [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми збитків залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23.11.2020 року визначено головуючого суддю Горбенко Н.О. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 30.11.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 18.05.2021 року Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про повернення позовної заяви. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18.05.2021 року клопотання представника позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем у справі задоволено. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити за підстав зазначених у позові. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити за недоведеністю та не обґрунтованістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно Договору-заявки на транспортно-експедиторські послуги №ИВ000000286 від 02.10.2016 року, що є Додатком №1 до договору 040716/т-пос від 04.07.2016 року на перевезення вантажів автомобільним транспортом, ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» (вантажовідправник), доручив позивачу ТОВ «ТЕНТАВТОТРАНС» (експедитор) перевезти 02.10.2016 року вантаж - соняшник III класу вагою 22900,00 кг, від пункту завантаження за адресою: [ADDRESS] , до пункту розвантаження за адресою: ПП «ЕЛЛАДА», м. Кіровоград, проспект Промисловий, 14А, та передати його вантажоодержувачу ТОВ «КЕРНЕЛ-ТРЕЙД» в строк до 17:00 год. 03.10.2016 року (а.с.15, т.1). Судом встановлено, що вантаж не був перевезений до місця призначення та вантажовідправник ТОВ «Агрофірма «Іванівка АГ» звернувся до позивача з претензією № 321 від 04.10.2016 року про відшкодування вартості втраченого вантажу на суму 219 840.00 грн. (а.с.18-19, т.1). Відповідно до товаротранспортної накладної (ТТН) № ДФ 000000332 від 02.10.2016 року автомобіль ДАФ [NUMBER] з причепом державний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] (посвідчення водія [NUMBER] ) було завантажено соняшником III класу в кількості (маса нетто) 22900,00 кг. Вантаж був запломбований вантажовідправником пломбами № 5678256, 5678255, 5678209, 5678208. Факт отримання вантажу та відсутність претензій до вантажу підтверджено підписом [PERSON] (відповідачем-2). Загальна вартість вантажу соняшнику становить 219 840,00 грн. (а.с.16). П.11.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 передбачає, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Пунктом 11.3 Правил встановлено, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Відповідно до п. 11.4. Правил після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники. У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику. (п.11.5 Правил) Таким чином, вказана ТТН є свідченням того, що [PERSON] (відповідач-2) у якості водія отримав вантаж для перевезення. Судом встановлено, що з 13.06.2016 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді водія (а.с.93, т.2). Також матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] мав посвідчення водія серія [NUMBER] (а.с.92, т.2). З матеріалів справи вбачається, що згідно з даними Державної служби України з безпеки на транспорті (УКРТРАНСБЕЗПЕКА) станом на 25.06.2019 року за ФОП [PERSON] рахувався транспортний засіб ДАФ [NUMBER] (а.с.109, т.1), тобто автомобіль зазначений в ТТН № ДФ 000000332 від 02.10.2016 року. Таким чином, матеріали справи та покази свідка [PERSON] свідчать, що фізична особа [PERSON] отримав для перевезення вантаж - соняшник III класу вагою 22900,00 кг, вартістю 219 840.00 грн. Але матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що отримуючи вантаж для перевезення [PERSON] діяв як найманий працівник, що знаходився у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Завантаження вантажу на автомобіль, що був зареєстрований за ФОП [PERSON] , також не є беззаперечним свідченням того, що останній був обізнаний про дії [PERSON] , погоджував їх або що такі дії виконувались в рамках трудових відносин. Згідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 2 Ст. 11 ЦК України зазначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Враховуюче вищевикладене, відсутність письмового договору між позивачем та ФОП [PERSON] , пояснення останнього, який заперечував проти наявності будь-яких господарських відносин, суд приходить до висновку про недоведеність факту наявності будь-яких угод, договорів між позивачем та ФОП [PERSON] , та як слід, відсутність будь-яких зобов`язань, що виникають з приводу виконання договорів. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювана; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов : набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала ( висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-3090цс15). У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі N 6-88цс13). За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). З огляду на вищенаведене, суд вважає, що [PERSON] безпідставно набув майно, а саме соняшник III класу вагою 22900,00 кг, вартістю 219 840 грн. та враховуючи те, що позивач відшкодував власнику майна його повну вартість, до позивача перейшло право на звернення до суду про витребування від [PERSON] безпідставно набутого майна. Суд вважає, що підстави для виникнення у [PERSON] деліктних зобов`язань з відшкодування шкоди (збитків) позивачу відсутні. Реалізуючи принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити спосіб захисту порушеного права, позовні вимоги позивача ґрунтуються на положеннях ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Таким чином, враховуючи викладене, позивач не довів обставини, на які він посилається у позовній заяві щодо відшкодування майнової шкоди відповідачем, у зв`язку з чим суд приходить до висновку у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладено та

Outcome: dismissed