Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Виклад позиції позивача та відповідачів. Процесуальні дії у справі. У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд зобов`язати відповідача [PERSON] , який мешкає: [ADDRESS] вчинити певні дії, а саме знести огорожу між суміжною присадибною земельною [PERSON] , що мешкає: [ADDRESS] , де вона встановлена на території присадибної земельної ділянки [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначав, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , номер якого до 1969 року був 57 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 27.05.2002. Власником сусіднього домоволодіння по [ADDRESS] , номер якого до 1969 року був [NUMBER], є гр. [PERSON] , з яким у [PERSON] виник спір щодо меж землекористування, так як на думку [PERSON] [PERSON] у незаконний спосіб переніс огорожу та захопив частину його земельної ділянки. До такого висновку позивач [PERSON] прийшов на підставі того, що відповідно до протоколу № 31 засідання виконавчого комітету Сумської міської ради від 09.10.1954, під домоволодіння позивача та відповідача, інших сусідів по цій вулиці, були виділені під забудову земельні ділянки загальної площею по 0,9 га, але при поданні у 1993 р. заяви на приватизацію присадибної земельної ділянки, відповідач [PERSON] у своїй заяві просив надати йому у приватну власність 0,10 га. Тому, [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з окремим позовом про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку [PERSON] . У процесі розгляду справи № 592/11660/15-ц судом у матеріали справи була залучена копія технічної документації із землеустрою, у якій містився акт погодження меж ніби-то підписаний і особисто сусідом [PERSON] . Так-як на дату складання акту погодження меж [PERSON] не лише його особисто не підписував, але і взагалі перебував за межами України, то за його заявою слідчим відділом Сумського відділу поліції (м. Суми) було розпочато кримінальне провадження № 12016200440003561, провадження у якому до даного часу не завершено. [PERSON] звернувся до Ковпаківського районного суду з іншим позовом про знесення будови кухні [PERSON] , і повним рішенням суду у справі № 592/4105/16-ц від 20.12.2020 р. позов [PERSON] задоволено. Сумським апеляційним судом рішення залишено без змін, і 09.03.2021 р. [PERSON] звернувся до Верховного суду з касаційною скаргою у цій судовій справі. Враховуючи обставини цього судового спору у справі № 592/4105/16-ц, при підготовці касаційної скарги [PERSON] замовив у Сумському відділенні національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» судову земельно - технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: Чи відповідає фактичне розташування земельних ділянок домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] документам, що посвідчують право на зем. ділянки? Якщо не відповідають, то де і на стільки? Відповідно до висновку експерта № 427/429/430 за результатами проведення судової земельно - технічної експертизи для подання до суду по цивільній справі № 592/4105/16-ц, складеної 05.03.2021 р., встановлено, що фактичне розташування спільної межі земельних ділянок домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] не відповідає документам, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Розмір відступу фактичної межі земельної ділянки № [NUMBER] від межі, визначеної у Державному земельному кадастрі (обмінний файл з кадастровим номером 5910136600:07:003:0015) в бік домоволодіння [ADDRESS] , наступний (М):0,34-0,03-0,31-0,22- 0,20-0,09-0,28-0,53-1,37-1,29-1,17. 25.03.2021 ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.04.2021. 28.04.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бровка Р.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що проти позовних вимог заперечують у повному обсязі. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що відповідач у незаконний спосіб переніс огорожу та захопив частину земельної ділянки відповідача. З цього приводу сторона відповідача зазначає, що Позивач не надає будь-яких належних доказів того, що відповідачем здійснювалося перенесення та/або переміщення огорожі (паркану) в бік земельної ділянки позивача. Наданий висновок земельно-технічної експертизи ніяким чином не доводить, що відповідач здійснював переміщення чи перенесення огорожі (паркану). Даний висновок, у випадку його об`єктивності та не порушення експертом методики проведення таких експертиз, підтверджує про неточності вимірів, які проводилися під час складання земельно-технічної документації щодо встановлення (відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Складання такої земельно-технічної документації було необхідним під час здійснення приватизації земельної ділянки відповідачем та складання державного акту на право приватної власності на землю. Огорожа, яка на думку позивача була перенесена відповідачем, збудована в 70-х роках XX ст. і жодного разу ні вбік позивача на в бік відповідача вона не переносилася (не переміщалася). Якщо здійснювати перенесення огорожі, потрібно розуміти на які відстані її переносити та які для цього є фактичні та правові підстави Позивач не зазначає, коли, яким чином та при яких обставинах, відповідач здійснив перенесення огорожі (паркану) в бік земельної ділянки позивача. Саме тому під час складання земельно-технічної документації на земельну ділянку відповідача під час здійснення її приватизації, за основу межі було взято саме межу яка проходить по фактичному користуванню земельною ділянкою, тобто, по встановленому в 70-х роках паркану (огорожі). Позивач вказує, що до висновку про те, що відповідач здійснив перенесення огорожі, він дійшов на підставі того, відповідно до протоколу №31 засідання ВК СМР від 09.10.1954р., під домоволодіння позивача та відповідача, інших сусідів по цій вулиці, були виділені під забудову земельні ділянки загальною площею по 0,9 га, але при поданні у 1993р. заяви на приватизацію земельної ділянки, відповідач у своїй заяві просив надати йому у приватну власність 0,10 га. З цього приводу сторона відповідача зазначає наступне. Рішення СМР, що оформлено у вигляді протоколу від 09.10.1954р. немає жодного відношення до рішення СМР №533 від 19.08.1993р. Даним рішенням (рішення №533) відповідачу було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га. На даний час таке рішення СМР і є чинним, ніким не скасовано та не визнано недійсним. В заяві про передачу у приватну власність земельної ділянки (заява на приватизацію) зазначається орієнтовна площа земельної ділянки, оскільки, без складення технічної документації на земельну ділянку (без формування земельної ділянки), особа не може знати про точну площу земельної ділянки так як вона ще не з формована. Тому, спочатку орган місцевого самоврядування надає дозвіл (на підставі заяви особи про передачу у приватну власність земельної ділянки) на розроблення технічної документації, а потім вже на підставі іншого рішення вже відбувається затвердження такої документації та передача вже сформованої земельної ділянки у приватну власність. Після здійснення відповідних замірів, встановлення поворотних точок по фактичному користуванню, тобто, по місцю розташування огорожі, і була виготовлена технічна документація на земельну ділянку відповідача, площа якої становила 10 соток. Звичайно, якби після виготовлення технічної документації (формування земельної ділянки) площа була б зазначена менше ніж 10 соток, то державний акт на право приватної власності був би виготовлений саме на таку площу, яка є меншою 10 соток. Також просить суд врахувати, що заяву на приватизацію відповідач подав ще у 1993 році (дана обставина також визнається позивачем, оскільки, він зазначає про це у позові), тобто, ще задовго до того, як позивач набув право власності на домоволодіння. Рішення органу місцевого самоврядування №533 про передачу у приватну власність відповідачу земельної ділянки розміром 0,1 га прийнято 19.08.1993р. Тому твердження позивача, що відповідач мав би у заяві на приватизацію вказати площу земельної ділянки 0,9 га, а не 0,10 га, є безпідставними. Здійснивши детальний аналіз позову, можна чітко стверджувати, що позивач зробив хибний висновок стосовно того, що паркан знаходиться на його земельній ділянці. А такий висновок зроблений позивачем на підставі того, що як вважає позивач, відповідач мав би отримати у приватну власність 0,9 га, а не 0,10 га. Дана різниця (0,1 га), на думку позивача, є частиною його земельної ділянки. Рішення про передачу відповідачу у приватну власність земельної ділянки, прийнято в 1993р., тобто, ще за довго до того, як позивач набув право власності на будинок. Тому, знаходження огорожі на межі земельних ділянок позивача та відповідача, ніяким чином не перешкоджає позивачу у здійсненні права користування своєю земельною ділянкою, а відповідно, і відсутні і підстави для знесення відповідачем даної огорожі, тобто, позивач не зазначає, в чому саме полягають перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою при наявності також огорожі. Даний позов заявлений позивачем з метою «легалізувати» самочинно збудовану споруду (гараж, майстерня). Оскільки, в іншій справі № 592/4105/16-ц, судами було встановлено незаконність такого будівництва, а також встановлено порушення протипожежних відстаней будівництвом даної самочинної будови та встановлено порушення ДБН в частині того, що відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі слід приймати не менше ніж 1,0 метр. У випадку задоволення позову в даній справі, після знесення огорожі відповідачем, позивач встановить огорожу на потрібну йому відстань (в бік земельної ділянки відповідача), що в такий спосіб позивачем буде усунуто порушення стосовно недотримання протипожежних відстаней та відстані до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції самочинної будівлі в 1 метр. Щодо наданого позивачем висновку судової земельно-технічної експертизи. Земельна ділянка позивача є не сформованою. Це означає що межі такої земельної ділянки в натуру (на місцевість) не виносилися, земельно-технічна документація на неї не складалася. Дані обставини чітко зазначені у висновку експерта (стор.5). Таким чином, твердження позивача про те, що спірна огорожа знаходиться на земельній ділянці позивача, є безпідставними. Експертом, конфігурація, лінійні розміри та площа земельної ділянки позивача, визначені відповідно до даних топографо-геодезичного знімання. Сторона відповідача вважає, що такі дані топографо-геодезичного знімання не можуть братися за основу в даній справі, так як земельна ділянка позивача не сформована і відомості про неї відсутні в Державному земельному кадастрі відповідно до ЗУ «Про державний земельний кадастр». Спір, який наявний в даній справі, може вирішуватися виключно за відомостями про земельну ділянку, які містяться в Державному земельному кадастрі, як єдиній державній геоінформаційній системі відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України Фактично, експерт провів співставлення розташування меж земельних ділянок позивача та відповідача за даними топографо-геодезичного знімання (щодо земельні ділянки позивача) та даних ДЗК (щодо земельної ділянки відповідача), що в нашому випадку, є неприпустимим. Земельна ділянка позивача не сформована, рішення Сумської міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки позивача, немає. Тому хибними є висновки експерта щодо невідповідності розташування фактичної межі земельної ділянки відповідача від межі, визначеної у ДЗК. Відповідно до висновку експертизи, площа земельної ділянки позивача становить 0,1638 га. Але ж позивач сам посилався на рішення №31 від 09.10.1954р., де як під домоволодіння позивача так і відповідача, інших сусідів по даній вулиці, земельні ділянки надавалися під забудову саме площею 0,9 га, а не 0,1638 га, якою володіє та користується на даний час позивач. Просять позовні вимоги залишити без задоволення. 10.09.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 06.10.2021. 24.12.2021 ухвалою суду задоволено клопотання позивача та замінено у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] , відкладено розгляд на 26.01.2022. Від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою суду від 26.01.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Сумську міську раду, відкладено судовий розгляд на 09.02.2022. Позиції учасників судового провадження. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив зобов`язати відповідача [PERSON] , як власника земельної ділянки та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вчинити певні дії, а саме знести огорожу між суміжною присадибною земельною [PERSON] , що мешкає: [ADDRESS] , де вона встановлена на території присадибної земельної ділянки [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бровко Р.М. у судовому засіданні зазначив, що позов не підлягає задоволенню та просить звернув увагу суду на наступне. Щодо висновків земельно-технічних експертиз. З наданих суду на дослідження висновків земельно-технічних експертиз, які містяться в матеріалах справи, не можна зробити висновок про те, що розташування паркану порушує якимось чином права та інтереси позивача. У позивача відсутнє будь-яке речове право на земельну ділянку під [ADDRESS] . Також, дана земельна ділянка не містить ні поворотних точок, ні контурів, а тому стверджувати, що паркан відповідача знаходиться на земельній ділянці позивача, немає жодних правових підстав. Навіть, якщо припустити, що земельна ділянка № [NUMBER] належить позивачу на праві користування, то в такому випадку, також необхідно встановлювати поворотні точки та контури даної земельної ділянки, навіть на підставі документації 1980-х років. В іншому випадку, неможливо буде встановити, чи дійсно відповідач, на думку позивача, користується частиною його земельної ділянки чи ні. Також звернув увагу суду, що технічний паспорт на домоволодіння, який містить сторінку «план присадибної ділянки», не можна вважати правовстановлюючим документом, і стверджувати про наявність будь-якого речового права у позивача на таку земельну ділянку. Висновки експертиз лише вказують на те, що фактичне використання своєї земельної ділянки відповідачем, здійснюється не в межах площі, яка визначена в обмінних файлах відповідно до даних ДЗК та державному акті на право приватної власності на земельну ділянку. Якщо відповідачем і порушено чиїсь права та інтереси, то це можуть бути тільки права та інтереси Сумської міської ради, як власника земельної площі, на якій знаходиться будинок, що розташовується за адресою: [ADDRESS] . Щодо неналежного способу захисту, обраного позивачем в даній справі. У своєму позові, позивач просить суд зобов`язати відповідача знести огорожу між його суміжною ділянкою, де вона встановлена на території земельної ділянки позивача. Фактично, позивач просить суд зобов`язати відповідача знести огорожу по всій межовій лінії, яка проходить між земельною ділянкою відповідача і земельною ділянкою позивача, не зазначаючи при цьому а ні жодних координат, а ні поворотних точок, між якими необхідно знести паркан. Фактично, якщо суд дійде висновку про те, що права позивача порушені, то задоволення позовних вимог в такому формулюванні, не призведе до відновлення (ефективного захисту) порушених, на думку суду, прав позивача. Так як є незрозумілим, де саме (в якій частині межової лінії) необхідно зносити паркан. До того ж, паркан, що зображений на фото 4 та фото 5 дод. №5 експертного висновку №18 від 11.06.2021, встановлений самим позивачем, про що він не заперечував в судовому засіданні. Зважаючи на це в даному аспекті поведінка позивача є суперечливою, що є неприпустимим, на що неодноразово звертав увагу ВС у своїх постановах. Відповідно до висновків земельно-технічних експертиз, по всій лінії межі, є певні відстані, де огорожа відповідача знаходиться в межах, які визначені в обмінних файлах (дані, що містяться в ДЗК) та в межах, які визначені державним актом. На деяких відрізках не відповідність фактичного користування даним ДЗК та правовстановлюючого документу становить 18 см, 21см, та 6 см (дод. арк.2 Висновку експерта №18), що є не суттєво (в межах середньоквадратичної похибки, яка передбачена Інструкцією про встановлення меж земельних ділянок в натурі) і такий спосіб захисту, який обрав позивач, не буде пропорційним такому порушенню (незначному відхиленню). Фактично, у випадку задоволення позову, паркан буде знесено і між земельними ділянками взагалі не буде жодної огорожі, на відміну від теперішнього стану, що призведе до ще більшого ускладнення стосунків між сторонами. Встановлювати новий паркан відповідач буде не зобов`язаний, а у випадку встановлення паркану позивачем (після знесення відповідачем), знову виникне спір, де саме має бути встановлений паркан. Оскільки, сторони не мають відповідних знань в геодезії та в питаннях землеустрою, а також не мають відповідних пристроїв, то визначити місце, де має монтуватися новий паркан, яке б відповідало координатам, даним з ДЗК та державному акту, фактично буде не можливо. Позивач не просить суд зобов`язати відповідача перемістити паркан на певну відстань в певних відрізках між визначеними поворотними точками. Таким чином, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі N925/642/19 (провадження N 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі N200/606/18 (провадження N 14-125цс20, пункт 76). Пояснення щодо того, чому у відповідача фактична площа користування земельною ділянкою є більшою від площі, що визначена в ДЗК та в державному акті. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради депутатів трудящих Сумської обл. УРСР від 09.10.1954р., на яке посилається позивач, всім власникам будинку по [ADDRESS] було надано в користування земельну ділянку площею 910 кв.м., в т. ч. попереднім власникам будинку за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] . Разом з тим, також в користуванні минулих власників, та відповідно, сторін по даній справі, знаходяться площі земельної ділянки, які позначені в технічній документації як «надлишок земельної ділянки». Паркан був встановлений родичами відповідача (в т.ч. заміненим відповідачем) з урахуванням площі земельної ділянки, яка значиться як надлишок земельної ділянки. Відповідно до плану присадибної ділянки відповідача (долучений клопотанням від 03.12.2021р.), надлишок земельної ділянки відповідача складає 147 кв.м. За нормою, яка діяла на той час, попередні власники будинку за адресою [ADDRESS] отримали 910 кв.м. та надлишок 147 кв.м., що в сумі становить 1057 кв.м. або 10,57 сотки. Враховуючи те, що відповідач (попередній власник), здійснила приватизацію земельної ділянки в розмірі 10 соток відповідно до норм, що визначені ст.121 ЗК України, надлишок площі, який залишився в користуванні відповідача, складає 57 кв.м. 910+147-1000 = 57 кв.м. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи, яка надана позивачем, площа відступу в бік земельної ділянки позивача, складає 59 кв.м. Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи, яка надана відповідачем, площа відступу в бік земельної ділянки позивача, складає 49,8 кв.м. З цього випливає той факт, що відповідачем (в т. ч. заміненим відповідачем) не здійснювалося будь-якого самовільного встановлення чи переміщення паркану (огорожі) в бік земельної ділянки позивача. Тобто, паркан відповідача встановлений на своїй земельній ділянці з урахуванням надлишків земельної ділянки. Відповідач після приватизації своєї земельної ділянки, правомірно користується надлишком земельної ділянки, так само як і позивач. Відповідно до даних технічного паспорту позивача, надлишок земельної ділянки позивача складає 658 кв.м., при нормі, як було зазначено вище, 910 кв.м. При приватизації своєї земельної ділянки, у позивача виникне така ж спірна ситуація, як і у відповідача. Оскільки, позивач зможе приватизувати тільки 1000 кв.м. (10 сот.) земельної ділянки. Натомість, площа земельної ділянки, якою користується позивач на даний час складає 1568 кв.м. (658 кв.м надлишок + 910 кв.м. по нормі згідно рішення від 1954р.), і паркан позивача встановлений саме виходячи з розміру земельної ділянки 1568 кв.м. (15,68 сотки), а не 10 соток, що буде після приватизації. Таким чином, після приватизації позивачем земельної ділянки, площа, яка не увійде в приватизаційну норму, буде становити 568 кв.м. (5,68 сотки) і фактично, суміжні землекористувачі, так само зможуть заявляти претензії до позивача, що його огорожа знаходиться не в межах площі, яка визначена в правовстановлюючому документі та в обмінних файлах, що є складовою частиною даних ДЗК. Сторона відповідача вважає, що для правильного вирішення спору, в дану справу обов`язково мала бути залучена Сумська міська рада, як власник земельної площі, на якій знаходиться домоволодіння позивача. Оскільки, на думку сторони відповідача, тільки СМР може висловити незгоду з тим, що паркан відповідача знаходиться не в межах, а поза межами «юридичної» межі його земельної ділянки. Але і в цьому випадку, враховуючи, що жодного рішення органу місцевого самоврядування про вилучення надлишків земельної ділянки не має, є правомірним використання відповідачем надлишків площі своєї земельної ділянки. В своїх поясненнях в с/з позивач зазначав, що встановлений паркан відповідача, не дає змоги йому здійснити приватизацію своєї земельної ділянки. У випадку звернення позивача до СМР з заявою про приватизацію земельної ділянки, позивач повинен замовити в організації розроблення технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Складовою частиною такої технічної документації є Акт погодження меж з суміжними землевласниками. Відповідач, відповідно не здійснить погодження меж зі свого боку в тих поворотних точках (в тих межах), в який бажає позивач. Відмова буде аргументована та обґрунтована та буде базуватися на тому, що паркан відповідача розташований на площі, яка значиться як надлишок земельної ділянки, що переданий відповідачу відповідно до рішення СМР від 1954р. Тому, скоріш за все, СМР не затвердить таку технічну документацію своїм рішенням, що фактично, унеможливить формування земельної ділянки та завершення позивачем приватизації своєї земельної ділянки. В своїх поясненнях в с/з позивач зазначав, що заміненим відповідачем здійснювалася заміна дерев`яної огорожі на металеву і додає фото, які на думку позивача, свідчать про таку заміну. З цього приводу зазначає, що заміна огорожі з дерев`яної на металеву ніяким чином не може впливати на порушення прав позивача і на вчинення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачем своєю земельною ділянкою. Так як дерев`яна огорожа зі спливом певного часу втрачає свої фізичні властивості та приходить у непридатний стан. Фактично позивачем заявлений негаторний позов з підстав, що передбачені ст. 391 ЦК України. Але позивачем не надано доказів того, що відповідач своїми діями вчиняє перешкоди у здійсненні права користування земельною площею, на якій знаходиться будинок позивача. Як зазначив ВС у своїй постанові від 06.10.2021р. у справі 592/4105/16-ц: «Встановивши зведення відповідачем самочинного будівництва, суди залишили поза увагою, що позивач, який не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки на якій зведені спірні будівлі, зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав таким будівництвом, надавши відповідні докази. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не тільки факт самочинного будівництва, а й порушення його прав, як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення». Якщо суд в даній справі і дійде висновку про порушення відповідачем меж встановленого паркану, суд повинен встановити також, яким чином встановлений паркан порушує права позивача на підставі наданих ним доказів, а також надати оцінку обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як знесення паркану, що є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову (в даному випадку перенесення, переміщення огорожі). Представник третьої особи - Сумської міської ради Парфененко М.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, позов є необґрунтованим, оскільки вважає що будь-яке право позивача в даному випадку не порушено, позов є передчасним. Земельна ділянка позивача не сформована, відсутні межі земельної ділянки, кадастровий номер. У позивача відсутня відмова в здійсненні приватизації земельної ділянки на якій розташоване його домоволодіння. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до таких висновків. Згідно вимог частин 1, 4, 7статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Постановою Полтавського апеляційного суду від 29.11.2021 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування будинковолодінням (Справа № 592/4105/16-ц) встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки на [ADDRESS] . [PERSON] є власником сусіднього домоволодіння [ADDRESS] . При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки, серія та номер НМЕ 552267; НМЕ 552268 (р. № 998), виданий 03.07.2017 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. - земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:07:003:0015 площею 0,1 га (дата державної реєстрації земельної ділянки 11.04.2005) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Також відповідно до договору дарування житлового будинку, серія та номер: НМЕ 552265; НМЕ 552266 (р. № 996), виданий 03.07.2017 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. -житловий будинок, загальною площею 80,1 кв. м, житлова площа 51,2 кв. м за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 137-139). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженняоб`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані (а.с. 136). У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб. Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Позивач, звертаючись до суду з цим позовом та вказуючи про порушення його прав, зазначав, що він є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та має право на приватизацію земельної ділянки, на якій це майно розміщене. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача порушеного права, позов заявлено передчасно, оскільки позивачем не надано доказів про те, яким саме чином діями відповідача порушено право позивача з урахуванням того, що позивач не є а ні власником, а ні користувачем земельної ділянки за адресою: за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивачем не доведено обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, зазначений в позові, як знесення паркану. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Щодо ненадання судом оцінки кожному аргументу сторін, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed