Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 9/12 частин домоволодіння, що в цілому складається з житлового будинку площею 88,7 кв.м., стайні площею 25,9 кв.м., стодоли площею 24,0 кв.м., сараю площею 13,0 кв.м., убиральні площею 1,3 кв.м., навісу площею 14,1 кв.м., криниці, металевих воріт площею 5,7 кв.м., та огорожі з металевої сітки площею 120,5 кв.м., яке знаходиться в [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний житловий будинок належав його батькам. Після смерті батька [INFO] відкрилася спадщина на Ѕ частину вказаного будинковолодіння, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Спадкоємцями першої черги на момент смерті батька, крім нього були мати [PERSON] , сестра [PERSON] , брати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому частка кожного з них становила 1/12 від цілого будинковолодіння. У визначений законом строк його брат [PERSON] відмовився від своєї частки у спадковому майні на його користь, а він, мати, сестра [PERSON] та брати [PERSON] , і [PERSON] подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, таким чином прийняли спадщину. Таким чином, після смерті батька мати стала власницею 7/12 частин будинковолодіння (6/12-частка у спільному майні подружжя + 1/12 - частка у спадковому майні), він став власником 2/12 частин будинковолодіння ( 1/12 його частка у спадковому майні + 1/12-частка мого брата [PERSON] ), а сестра [PERSON] та брати [PERSON] та [PERSON] стали власниками по 1/12 частин спадкового будинковолодіння кожний. [PERSON] помер, і його частку успадкував його син [PERSON] . З приводу оформлення прийняття спадщини після смерті батька він звертався до нотаріальної контори, проте листом нотаріуса Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори № 957/02-14 від 6.11.2018 року, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документа власності на спадкове майно. [INFO] у віці 75 років в смт. Рожнятів померла його мати [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на 7/12 частин домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Він, а також його сестра [PERSON] , брати [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до ст. 529 чинної на момент смерті матері ЦК УРСР 1963 р. та ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом, проте він є єдиним спадкоємцем спірної частини домоволодіння за заповітом, складеним [PERSON] 11.12.1998, та посвідченим нотаріально, а за змістом ст. 534 ЦК УРСР 1963 р. та ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають тільки особи, визначені у заповіті. Подавши у визначений законом строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він таким шляхом прийняв спадщину. Бажаючи оформити прийняття спадщини юридично та отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся з заявою до нотаріальної контори, проте йому відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документа власності на спадкове домоволодіння. За таких обставин, із-за відсутності документа власності, він не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю, що змушує мене звертатись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. Вважає, що його частка у спадковому майні становить 9/12 частин домоволодіння, з яких: 2/12 - спадкова маса після смерті батька, та 7/12 - спадкова маса після смерті матері. 26.03.2019 [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати заповіт, від імені [PERSON] , яка померла [INFO] , посвідчений 11.12.1998 [PERSON] , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори за реєстрованого в реєстрі № Д-677. Встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати за нею право власності на 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, який знаходиться в [ADDRESS] . Стягнути з відповідача [PERSON] в її користь судові витрати по справі. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що відповідно до матеріалів Спадкової справи № 180/1998 її мати [PERSON] з заявою в Першу Рожнятівську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] не зверталася, і тому спадщину не прийняла. Виходячи з кількості спадкоємців, які прийняли спадщину, вона, [PERSON] , та [PERSON] мають право на спадкування по 1/5 частині від 1/2 частини (половини) спадкового домоволодіння, а [PERSON] має право на 2/5 частини від 1/2 частини (половини) спадкового домоволодіння, або по 1/10 частини від цілого домовлодіння (1/2 : 5 = 1/10; 1/10 + 1/10 = 2/10). По-друге, її мати [PERSON] під час посвідчення заповіту 11 грудня 1998 року [PERSON] , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за Д-677, більше десяти років тяжко хворіла серцевою та іншими хворобами, а півроку до смерті була нерухомою, періодично втрачала свідомість, не орієнтувалася в просторі і часі, потребувала постороннього догляду, який вона особисто постійно здійснювала, приймала медичні препарати, які впливали на її свідомість, а незабаром померла. Це підтверджується навіть тим, що державним нотаріусом було посвідчено заповіт на дому у зв`язку з тяжкою хворобою матері та нерозбірливим підписом в ньому. Таким чином посвідчений державним нотаріусом заповіт є недійсним і підлягає скасуванню тому, що її мати внаслідок тяжкої хвороби не усвідомлювала та не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. По-третє, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину спадкового домоволодіння і вона, як і відповідач [PERSON] прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном тому, що з дня смерті матері вона наглядала за домоволодінням, підтримувала його в належному стані, користувалася житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, предметами домашнього вжитку та обстановки і земельною ділянкою, сплачувала податкові платежі, а також в 1999 році зареєструвалася в будинку. Тому виходячи з належної матері 1/2 частини (половини) домовлодіння та того, що спадщину прийняла вона та відповідач [PERSON] вона і він мають право на спадщину на 1/4 частину з цілого спадкового домоволодіння кожний (1/2:2 = 1/4). По-четверте, враховуючи вищевказані обставини вона, [PERSON] , після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] має право на спадщину на 7/20 частини з цілого спадкового домоволодіння, [PERSON] - на 9/20 частини домоволодіння, а [PERSON] та [PERSON] - на 2/20 частини спадкового домоволодіння (1/4 + 1/10 = 7/20). По-п`яте, спадкоємець за законом - син [PERSON] помер [INFO] і на його 1/10 частку в спадковому домоволодінні мають право на спадкування в рівних долях по 1/20 частині спадкового домовлодіння відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом - син [PERSON] та дружина [PERSON] . За домовленістю між нею та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] вони згідні, щоб право власності на їх частки в спадковому домовлодінні було судом визнано за нею, що значно збільшує її частку. З врахуванням того, що вона має право на спадщину після смерті обидвох батьків на 7/20 частини домоволодіння, то при приєднанні часток вищеназваних спадкоємців її частка в спадковому домоволодінні становить 11/20 частини (7/20 + 1/10 (2/20) + 2/20) = 11/20). Першою Рожнятівською державною нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] із-за відсутності документа власності на спадкове домовлодіння, а після смерті матері із-за наявності спадкоємця за заповітом. 21.12.2019 [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 16/30 спірного частин домоволодіння, власниками якого були [PERSON] і [PERSON] . В процесі розгляду справи, [PERSON] , уточнив позовні вимоги, просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати за ним право власності; на 16/30 частин у спадковому будинковолодіння по [ADDRESS] , власниками якого були при житті його батьки. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що він прийняв спадщину після смерті батька. Крім нього, спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які звернулися в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини. Мати [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а отже, спадщину після смерті свого чоловіка, а їхнього батька, не прийняла. [INFO] їхня мати померла, і після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема Ѕ частину спадкового домоволодіння. Він прийняв спадщину після її смерті, як і [PERSON] та [PERSON] так як вступив в фактичне володіння та управління спадковим майном. Зразу ж після похорону матері він забрав, як спадщину, скатерку кольорову, покривало двоспальне кольорове (виробництва Польща), комплект постільної білизни (кольорова), килим гуцульський, два великі махрові рушники, подушку і ряд іншого майна. Його сестра [PERSON] після смерті батьків доглядала за спадковим домоволодінням. А отже, в відповідності зі ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року ) вони прийняли спадщину. Відповідач по справі, [PERSON] від своєї частини спадщини відмовився в користь брата [PERSON] , який має право на спадщину після смерті їхньої матері по заповіту. Він є інвалідом 3 групи з дитинства та в 1977 році йому встановлена ця група інвалідності повічно. Отже, після смерті батька він має право на спадщину за законом (1/2 спадкового домоволодіння ) нарівні з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] тобто по 1/4 від 1/2 домоволодіння та після смерті матері (при законності заповіту) на обов`язкову частку в відповідності зі ст.1241 ЦК України, тобто половину частки яка належала б йому в разі спадкування за законом. У судове засідання позивач [PERSON] не прибув. У попередньому судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Що стосується зустрічних вимог, просив не визнавати заповіт складений його матір`ю [PERSON] на його користь незаконним, оскільки остання розуміла значення своїх дій. В решті зустрічних позовних вимог покладається на рішення суду. Представник [PERSON] , - адвокат Родіков І.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, а вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо визнання заповіту недійсним вважає безпідставними. Просив в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. [PERSON] в судове засідання не прибула. У попередньому судовому засіданні свій позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Позовні вимоги [PERSON] в частині успадкування майна матері по заповіту не визнала, вважає, що при складанні заповіту її мати у зв`язку з хворобою не могла усвідомлювати значення своїх дій. Вона доглядала за батьками до їхньої смерті, тому вважає, що має право на більшу частку за своїх братів. Вона утримувала спадкове майно в належному стані, тому вважає, що фактично прийняла спадщину, як після смерті матері так і після смерті батька. Позовні вимоги [PERSON] визнала у повному обсязі. Представник [PERSON] \~ адвокат\~Мельник Б.М.\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги своєї\~довірительки підтримав\~повністю.\~Вважає,\~що остання\~має право\~на спадщину,\~як після\~смерті батька,\~так і\~після смерті\~матері,\~яка на\~момент складання\~заповіту була\~особою похилого\~віку,\~тяжко хворіла,\~тому складений\~заповіт в\~користь [PERSON] \~слід визнати\~недійсним.\~Вимоги [PERSON] \~представник [PERSON] \~визнав зазначивши,\~що [PERSON] \~має право\~на обов`язкову\~частку у\~спадщині,\~оскільки він\~є інвалідом з дитинства. Представник [PERSON] адвокат Ошуст С.Є. в судове засідання не прибув. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги свого довірителя підтримував з підстав, наведених в уточненій позовній заяві. Позивач-відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, свій позов підтримує,позовних вимог [PERSON] не визнає, а позовні вимоги [PERSON] вважає підставними. Представник [PERSON] - адвокат Гутник П.М. в судове засідання не прибула, однак в попередніх судових засіданнях позовні вимоги свого довірителя підтримувала з підстав, викладених в уточненій позовній заяві зазначивши, що [PERSON] , як інвалід дитинства має право на обов`язкову частку. Відповідач [PERSON] просив суд задоволити позовні вимоги [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання. Заслухавши пояснення осіб, які взяли участь у судових засіданнях під час розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] були подружжям та власниками домоволодіння, яке знаходиться [ADDRESS] . Подружжя [PERSON] мало п`ятеро дітей, синів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дочку [PERSON] . До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно матеріалів спадкової справи за №180/1998 спадкоємцями після смерті [PERSON] були : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, встановлено, що спадкоємець [PERSON] , від своєї частки у спадщині після смерті батька відмовився на користь [PERSON] . Факт прийняття спадщини після смерті батька його дітьми, сторонами не оспорюється. Позивачка [PERSON] , та [PERSON] оспорюють вимогу [PERSON] про те, що їхня мати прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки, остання не зверталася до нотаріальної контори. За таких обставин, як вважають позивачі за зустрічними позовами [PERSON] на день смерті [PERSON] належала тільки Ѕ частина домоволодіння, як частка у спільному майні подружжя. Суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази з приводу місця проживання [PERSON] на день смерті її чоловіка [PERSON] , а саме те, що остання проживала за місцем відкриття спадщини та будучи дружиною спадкодавця, відповідно до вимог ст.549 ЦК України 1963 року, також мала право на його частку у спадковому майні. За таких обставин судом констатує, що дружина спадкодавця [PERSON] - його дружина [PERSON] успадкувала частину спадкового майна одночасно з іншими спадкоємнями першої черги - їхніми дітьми, які звернулися у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частину домоволодіння, яке знаходится по [ADDRESS] і. відповідно, спадщину успадкували діти та дружина по 1/12 частині домоволодіння відповідно. З врахуванням того, що син [PERSON] - [PERSON] відмовився від своєї частки на користь [PERSON] , останній набув право на 2/12 частини спадкового домоволодіння. [PERSON] , після смерті чоловіка [PERSON] стала власником 7/12 частин домоволодіння. 11.12.1998 року від імені [PERSON] , державним нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д., посвідчено заповіт (а.с.40). Позивачка [PERSON] вважає вказаний заповіт недійсним, та просить суд його скасувати. Цю вимогу підтримує [PERSON] . Як на підставу для задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на норми ЦК УРСР від 18.07.1963 року, які регулювали порядок складання заповіту, зокрема на ст.534 та на ст.ст. 41, 55 цього Кодексу (в ред. 1963 року). Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в ред. 1963 року, який діяв на час складання заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно ст. 541 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат», який діяв на час складання заповіту, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти. Згідно ст. 17 зазначено Закону нотаріальні дії можуть вчинятися в будь-якій державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті міської, селищної, сільської Ради народних депутатів на всій території Української РСР, за винятком випадків, коли згідно з законодавством Союзу РСР або Української РСР нотаріальна дія повинна бути вчинена в певній державній нотаріальній конторі або виконавчому комітеті певної Ради народних депутатів. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів. Статтею 19 Закону УРСР «Про державний нотаріат» передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. В разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Відповідно до ст. 543 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Суд звертає увагу сторін, що в діючому на момент виникнення спірних правовідносин та діючому станом на теперішній час законодавстві України встановлено презумпцію психічного здоров`я особи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (п. 16 Постанови Пленуму Веховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9). Позивачка [PERSON] в позовній заяві посилається на недійсність заповіту через те, що [PERSON] більше десяти років тяжко хворіла серцевою недугою та іншими хворобами, а півроку до смерті була нерухомою, періодично втрачала свідомість, не орієнтувалася в просторі і часі, потребувала постороннього догляду, приймала медичні препарати, які впливали на її свідомість, а незабаром померла. Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ( далі - Постанова ПВСУ) заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що під час складання заповіту [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не оспорюється сторонами, здійснювала розпорядження належним їй на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, волевиявлення заповідача було вільним, відповідало її внутрішній волі, складений нею заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Як видно із тексту оспорюваного заповіту, заповіт власноручно підписаний [PERSON] . Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що при складанні заповіту волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі та, що заповіт складений з порушенням закону, щодо його форми та посвідчення. Тому, посилання позивачів [PERSON] та [PERSON] на те, що [PERSON] будучи хворою не розуміла значення своїх дій не є підставою для визнання його недійсним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу з даного приводу. Висновком судово-психіатричного експерта №201/2019 від 01.11.2019 (а.с.99-102), підтверджено, що підекспертна [PERSON] на момент підписання нею заповіту 11.12.1998 могла розуміти та усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог про визнання заповіту недійсним, судом не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним. Що стосується вимоги про скасування заповіту, то в цивільному законодавстві взагалі не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. Право скасувати заповіт належить лише заповідачу. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши та оцінивши докази, суд приходить до переконання, що оспорюваний заповіт був посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати заповіт недійсним, а позов в цій частині підставним. За таких обставин, суд констатує, що спадкування майна, яке належало на день смерті спадкодавцю [PERSON] здійснюється відповідно до заповіту, тому вимоги [PERSON] про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті матері шляхом вступу в управління спадковим майном не підлягають до задоволення. [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження в користь [PERSON] . Що стосується вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 16/30 частин у спадковому будинковолодінні, з яких ј від Ѕ він успадкував після смерті батька і має право на обов`язкову часку на спадкове майно після смерті матері, суд приходить до такого висновку. Сторонами не оспорюється те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька, тобто став власником 1/12 частини спадкового домоволодіння. Так само, ніким не оспорюється, що [PERSON] , як інвалід дитинства має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері. Згідно ст. 535 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) обов`язкова частка встановлена в розмірі не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом. Встановлено, що після смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом виступали її п`ятеро дітей. З врахуванням того, що [PERSON] , була власником 7/12 частин домоволодіння, то обов`язкова частка складе 2/3 від 7/12 розділити на 5, що становить 14/180 (шляхом визначення спільного знаменника встановлено, що [PERSON] була власником 105/180 частин спадкового домоволодіння, для визначення обов`язкової частки дану суму часток слід розділити на 5 кількість спадкоємців за законом, вийде 21/180 частин, з яких слід визначити 2/3 шляхом дії ділення 21/180:2/3=14/180). Таким чином судом встановлено, що після смерті матері позивач [PERSON] прийняв спадщину та мав право на обов`язкову частку спадкового домоволодіння, яка складає 14/180 частин від спадкового домоволодіння, і таке його право ніким не оспорюється. [PERSON] мав право на спадщину після смерті батька [PERSON] і його частка в спадковому майні становила 15/180 частин від спірного домоволодіння. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] та після якого відмовляються від вказаної частки на користь [PERSON] , тому право на вказану частку суд вважає за необхідне визнати за останнім. З врахуванням того, що суд прийшов до висновку про те, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька, успадкувавши свою частину, яка становить 15/180, а також свою частку у спадщині йому передав брат [PERSON] , то сума часток після смерті батька в спірному домоволодінні позивача [PERSON] складає 30/180 ( 15/180+15/180). Що стосується успадкування [PERSON] майна після смерті матері, то з врахуванням того, що спадкова маса повинна вираховуватися за мінусом обов`язкової частки (14/180), [PERSON] успадкував після матері 91/180 ( [PERSON] належало 105/180 частин 14/180 частин, що становить обов`язкова частка = 91/180). Тому позивач [PERSON] має право на 121/180 частин домоволодіння (30/180 після смерті батька+91/180 після смерті матері). [PERSON] успадкувала майно тільки після смерті батька, при цьому її частка складає 15/180 домоволодіння, що в [ADDRESS] . [PERSON] , є спадкоємцем після смерті батька 15/180 частин, а також 14/180 частин він успадкував після смерті матері, а 15/180 частин на користь останнього відмовилися спадкоємці [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] має право на 44/180 частин спірного будинковолодіння (15/180+15/180+14/180), право власності на які за ним слід визнати ухваливши рішення. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: partial