Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просив визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його дружина - [PERSON] . Після її смерті була відкрита спадщина і він, разом з відповідачами, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніної О.О. з заявою про прийняття спадщини. Відповідачі є рідними дітьми [PERSON] від першого шлюбу, тому позивач та відповідачі, відповідно до чинного законодавства є спадкоємцями першої черги. Позивач вказує, що станом на сьогоднішній день, до складу спадкового майна входить, в тому числі, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка була придбана позивачем 17.07.2004 року, під час перебування в шлюбі з [PERSON] (шлюб був укладений 20.07.1989 року). Позивач стверджує, що вказана квартира, не може бути включена до складу спадкового майна, оскільки являється його особистою приватною власністю. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.02.2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №752/1178/19. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.04.2021 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за кошти позивача від продажу квартири, що належала йому на праві власності. Обидва правочини були вчинені в один день, у того ж нотаріуса. При оформленні купівлі квартири нотаріус не вимагала згоди [PERSON] . Представник відповідача 1 заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що квартира, яка є предметом спору придбана під ча перебування позивача у шлюбі з [PERSON] і презумпція спільного майна подружжя не спростована. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення не звертався. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20 червня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво [NUMBER] від 20.07.1989 року. [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 16.11.2018 року. Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру №55381709 від 06.03.2019 року після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа. З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2004 року [PERSON] , який діяв у власних та інтересах [PERSON] , та [PERSON] , продали квартиру [ADDRESS] за 36 300,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.07.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. і зареєстрований за № 5784. Того ж дня, 17.04.2001 р. відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 12 500,00 грн. Зазначений договір також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. та зареєстрований за № 5788. Право спільної часткової власності на квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (1/3 частина) було отримане позивачем в порядку приватизації разом з його дітьми [PERSON] та [PERSON] та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05.03.2001 року, виданого на підставі розпорядження Державної адміністрації Московського району м. Києва за № 23345 від 05.03.2001 року. Також судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12.11.2020 року у справі №752/11785/19, позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна, про визнання права власності в порядку спадкування - задоволено, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , а також задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , зокрема, визнано за ним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 25.03.2021 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12.11.2020 року скасовано та ухвалено нове рішенням, яким у задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В ході судового розгляду позивачем доведено, що квартира [ADDRESS] була придбана ним за особисті кошти, отримані в той же день від продажу належної йому частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а отже є його особистою власністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі.

Outcome: approved