Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що вони припинили шлюбні відносини та збереження шлюбу є неможливим. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 03 жовтня 2008 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Відділ реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис за № 742, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03 жовтня 2008 року (а.с. 4). Сторони є батьками дітей - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 05 серпня 2009 року і серії [NUMBER] від 27 червня 2014 року (а.с. 8, 9). Позивач бажає розірвати шлюб. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, що має істотне значення. Таким чином, позов в частині вимог про розірвання шлюбу є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивачки про залишення проживати дітей разом із нею, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як встановлено під час розгляду справи із змісту позову, спору щодо місця проживання дітей між сторонами немає. Отже, за відсутності спору між сторонами, підстав для вирішення питань щодо визначення місця проживання дітей в судовому порядку немає, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати слід покласти на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial