Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

26.02.2021 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , у якому просить виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником кімнати № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] на підставі договору дарування 3/100 часток квартири від 02.09.2019. В подальшому позивачу стало відомо, що раніше невідома йому особа, як з`ясувалось пізніше - [PERSON] , без згоди власника вселилась у вказану кімнату гуртожитку, замінила замки. У жовтні 2020 року в процесі спілкування позивача з відповідачкою з`ясувалось, що остання не має наміру добровільно звільнити кімнату, оскільки в неї відсутнє інше житло. 07.10.2020 позивачем за адресою фактичного проживання відповідача була направлена претензія, однак відповідач її вимоги не виконала. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2021 відкрито провадження у справі за цим позовом, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 03.06.2021 до суду надійшло клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі до закінчення проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12018100020007997 від 12.09.2018, в якому здійснюється досудове розслідування СВ Дарницького УП ГУНП за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, та № 12020000000000862 від 09.09.2020, у якому здійснюється досудове розслідування ГСУ НП України за ознаками кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України. Зазначила, що ці кримінальні провадження стосуються саме спірної кімнати, а тому дійсність договору дарування від 02.09.2019 ставиться під сумнів; представнику позивача було раніше відомо про наявність кримінальних проваджень; позивач за адресою спірної кімнати з метою вирішення спору до неї особисто не приходив. У підготовчому судовому засіданні 04.06.2021, заслухавши відповідачку, яка просила задовольнити її клопотання про зупинення провадження у справі, та представника позивача, який заперечував проти його задоволення, суд ухвалою, занесеною до протоколу, відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження у цивільній справі № 753/4241/21 до закінчення проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12020000000000862, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.09.2020 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України та № 12018100020007997, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, з огляду на його безпідставність, оскільки предметом розгляду у справі № 753/4241/21 є вимога про виселення відповідачки як такої, що самовільно вселилася до житлового приміщення без передбачених законом підстав, а не про законність приватизації квартири, у якій вона проживає, чи недійсність договору дарування квартири позивачеві, а також з огляду на те, що обвинувальних вироків у цих кримінальних провадженнях, які б установлювали фактичні обставини, необхідні для врахування судом у цивільній справі, на час розгляду справи, не ухвалено, обвинувальні акти до суду не скеровано. У відзиві, поданому до суду 09.06.2021, відповідачка зазначила, що не визнає позов повністю, тому що проводиться досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12018100020007997 від 12.09.2018 та № 12020000000000862 від 09.09.2020, які стосуються приватизації спірної кімнати [PERSON] , яка 02.09.2019 подарувала цю кімнату позивачу, а тому дійсність договору дарування від 02.09.2019 ставиться під сумнів; представнику позивача було відомо про наявність кримінальних проваджень ще з 21.04.2019 року, коли він був представником [PERSON] ; позивач за адресою спірної кімнати з метою вирішення спору до неї особисто не приходив. Інших заяв по суті справи сторони не подавали. 07.07.2021 до суду надійшло повторно заявлене клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі до закінчення проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12018100020007997 від 12.09.2018 та № 12020000000000862 від 09.09.2020, обґрунтоване доводами, аналогічними тим, що зазначені у її клопотанні від 03.06.2021. Додатково відповідачка зазначила, що факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] можуть підтвердити сусіди, які проживають поруч: [PERSON] та [PERSON] , заяви яких вона додала до клопотання. Також до клопотання відповідачка додала копію договору оренди від 11.12.2012 № 2/2012, довідки № 3002-21145 від 12.07.2016 про взяття на облік [PERSON] як внутрішньопереміщеної соби. У підготовчому судовому засіданні 08.07.2021, заслухавши відповідачку, яка просила задовольнити її клопотання про зупинення провадження у справі та долучення письмових доказів: копії договору оренди від 11.12.2012 № 2/2012, довідки № 3002-21145 від 12.07.2016 про взяття на облік [PERSON] як внутрішньопереміщеної соби, заяв [PERSON] та [PERSON] , та представника позивача, який пояснив, що сторона позивача не отримувала копію письмового клопотання про долучення доказів, у зв`язку з чим заперечував проти його задоволення, а також проти задоволення повторно заявленого клопотання про зупинення провадження у справі, суд ухвалою, занесеною до протоколу, відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження у цивільній справі № 753/4241/21 до закінчення проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12020000000000862, від 09.09.2020 та № 12018100020007997 від 12.09.2018 з огляду на його безпідставність, оскільки предметом розгляду у справі № 753/4241/21 є вимога про виселення відповідачки як такої, що самовільно вселилася до житлового приміщення без передбачених законом підстав, а не про законність приватизації квартири, у якій вона проживає, чи недійсність договору дарування квартири позивачеві, а також з огляду на те, що обвинувальних вироків у цих кримінальних провадженнях, які б установлювали фактичні обставини, необхідні для врахування судом у цивільній справі, на час розгляду справи, не ухвалено, обвинувальні акти до суду не скеровано. Також суд відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про долучення письмових доказів, доданих до клопотання про зупинення провадження, у зв`язку з порушенням порядку подання письмових доказів, а саме - з огляу на те, що їх попередньо не було направлено стороні позивача. 30.08.2021 до суду надійшло повторно заявлене клопотання відповідачки про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: копію договору оренди від 11.12.2012 № 2/2012, копію довідки № 3002-21145 від 12.07.2016 про взяття на облік [PERSON] як внутрішньопереміщеної особи та заяв [PERSON] та [PERSON] , які можуть підтвердити факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] , - разом з доказами надіслання стороні позивача. 30.08.2021 до суду надійшло клопотання відповідачки про виклик для допиту як свідка [PERSON] , який може повідомити обставини щодо оренди ним кімнати [ADDRESS] та надати для огляду оригінал договору оренди. У підготовчому судовому засіданні 08.07.2021, заслухавши відповідачку, яка просила задовольнити її клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів та про допит свідка, а також представника позивача, який заперечив проти задоволення клопотання про допит свідка та не заперечував проти задоволення клопотання про долучення доказів, суд ухвалою, занесеною до протоколу, з метою повного та всебічного зясування обставин справи, задовольнив обидва клопотання відповідачки, оскільки їх подано у встановленому ЦПК порядку. У підготовчому судовому засіданні 03.11.2021, заслухавши сторін, які пояснили, що надали суду усі наявні у них докази, суд ухвалою, занесеною до протоколу, закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.12.2021. 07.12.2021 справу було знято з розгляду у зв`язку з повідомленням про замінування приміщення суду, про що у справі міститься довідка. Судове засідання призначене на 24.12.2021. 24.12.2021 розгляд справи по суті було відкладено за клопотанням відповідачки у зв`язку з її хворобою до 08.02.2022. В судовому засіданні 08.02.2022 позивач позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник позивача позов підтримав та пояснив, що позивач є власником кімнати № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] на підставі договору дарування 3/100 часток квартири від 02.09.2019. Відповідачка [PERSON] без згоди власника вселилась у вказану кімнату гуртожитку, відмовляється добровільно звільнити кімнату, 07.10.2020 позивачем за адресою фактичного проживання відповідача була направлена претензія, однак відповідач її вимоги не виконала. Будь-яких законних підстав для проживання відповідачки у належній позивачу на праві власності кімнаті немає і не було, тому вона порушує право позивача на користування належним йому житлом. В судовому засіданні відповідачка заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що спірну квартиру орендує [PERSON] на підставі договору, який укладено 11.12.2012 між [PERSON] та КП «Господар Дарницького району місті Києва» і який чинний по теперішній час. З січня 2015 року відповідачка проживає у спірній кімнаті разом з [PERSON] як гостя. Сусіди спірної кімнати ніколи не бачили там ані позивача, ані дарувальника кімнати - [PERSON] . Набуття [PERSON] у право власності спірної кімнати шляхом приватизації є незаконним, за цим фактом проводиться досудове розслідування, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою у справі [PERSON] , але бажає давати свідчення. Повідомив, що приблизно половину днів у році він проживає за адресою реєстрації свого місця проживання: у [ADDRESS] , а половину - у кімнаті [ADDRESS] на підставі договору оренди, який укладено 11.12.2012 між ним та КП «Господар Дарницького району місті Києва» і який чинний по теперішній час. [PERSON] не вселялася у спірну кімнату, тому її не можна звідти виселити, вона лише перебуває у нього в гостях разом зі своїм сином. Свідок також повідомив, що здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12020000000000862, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.09.2020 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України та № 12018100020007997, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, з приводу законності приватизації кімнати [ADDRESS] , обвинувальних вироків у цих кримінальних провадженнях на час розгляду справи не ухвалено, обвинувальні акти до суду не скеровано. Пояснив, що вимога позивача предявлена до [PERSON] помилково, оскільки всі питання щодо проживання у кімнаті [ADDRESS] позивач мав задати йому як орендареві цієї кімнати. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з огляду на такі встановлені обставини, відповідні їм правовідносини та їх нормативно-правове регулювання. Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюється нормами ЦК України та ЖК Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 179466862 від 02.09.2019) кімната № 81 (3/100 часток) квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Ця кімната належить [PERSON] на підставі договору дарування 3/100 часток квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О. 02.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 1556, копія якого наявна в матеріалах справи, оригінал та оглянуто судом в судовому засіданні (а.с. 7, 8). Так, за умовами договору дарування дарувальник - [PERSON] безоплатно передала у власність обдарованому - [PERSON] 3/100 часток у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . 3/100 часток квартири належали дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово - комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації 04 липня 2014 року згідно з наказом № 55222 від 04 липня 2014 року. Зазначені договір та свідоцтво є чинними, у провадженні суду немає позовів про визнання їх недійсними та скасування реєстрації права власності за позивачем. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Предметом доказування у цій справі є наявність (відсутність) у позивача права вимагати примусового виселення відповідачки згідно з нормами ЦК України та ЖК Української РСР, підстави вселення відповідачки у спірну кімнату, а також наявність чи відсутність підстав для виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення відповідно до норм ЖК Української РСР. Як зазначає відповідачка, у спірній кімнаті вона мешкає як гостя [PERSON] з січня 2015 року разом з [PERSON] , який орендує вказану кімнату на підставі договору від 11.12.2012, укладеного з КП «Господар Дарницького району м. Києва». Відповідно до змісту п. 1.1 договору оренди від 11.12.2012, укладеного між [PERSON] та КП «Господар Дарницького району м. Києва» «Орендодавець надає Орендареві у строкове користування [PERSON] , на одного, терміном на один рік з 11 грудня 2012 року по 10 грудня 2013 року кімнату № 81 (пл.30.93/19.80 кв.м.) у квартирі [ADDRESS] , без права реєстрації за вказаною адресою. [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24, 28). Згідно з копією довідки від 12.07.2016 № 3002-21145 [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою, фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 67). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» [PERSON] , [INFO] , станом на 04.03.2021 зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , не значиться. Натомість за цією адресою значиться [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Відповідачка стверджує, що вселилася у спірну кімнату у січні 2015 року з усного дозволу законного орендаря цієї кімнати [PERSON] , має у цій кімнаті зарестроване у законний спосіб місце проживання відповідно до довідки переселенця і станом на час розгляду справи проживає там як гостя. Однак такі пояснення не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до дослідженої судом копії договору оренди від 11.12.2012, укладеного між [PERSON] та КП «Господар Дарницького району м. Києва», строк дії цього договору закінчився 10 рудня 2013 року (п. 1.1) та не передбачав пролонгованості, а навпаки закріплював обов`язок орендаря звільнити житлове приміщення після закінчення дії терміну договору без попередження та пролонгованості (п. 2.5), що також повністю спростовує показання свідка [PERSON] щодо автоматичної пролонгації цього договору оренди і продовження його дії станом на час виникнення спірних правовідносин. Окрім того, п. 2.4.1 зазначеного договору передбачав, що орендар має право вселити в квартиру членів сім`ї лише з дозволу орендодавця. В той час як доказів того, що [PERSON] у період дії договору оденди спірної кімнати з 11 грудня 2012 року по 10 грудня 2013 року отримав дозвіл КП «Господар Дарницького району м. Києва» на вселення у цю кімнату [PERSON] , суду не надано. Письмові заяви [PERSON] та [PERSON] , долучені судом до матеріалів справи за клопотання відповідачки не є належними доказами у справі, оскільки, як зазначила, відповідачка, вони можуть підтвердити факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] , - однак цей факт не належить до предмета доказування у справі про виселення [PERSON] . Отже, жодних доказів на підтвердження законних підстав щодо вселення [PERSON] у спірну кімнату в січні 2015 року, суду не надано. Ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 07.10.2020 [PERSON] направив за допомогою поштового зв`язку на ім`я [PERSON] претензію про добровільне звільнення кімнати [ADDRESS] . Однак в добровільному порядку відповідачка не виселилася (а.с. 9. 10). Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до висновку про застосування норми ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, викладеному у постанові Верховного Суду України від 22.07.2017 у справі № 758/14046/14-ц, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме - без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Оскільки відповідачка не має права користування спірним жилим приміщенням як така, що зайняла його самоправно, суд вважає, що позивач довів наявність підстав для її виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР без надання їй іншого жилого приміщення, оскільке самоправне користування відповідачкою спірною кімнатою порушує право приватної власності позивача на цю кімнату, тому задовольняє позов повністю. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції), яку суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді справ як джерело права, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На думку суду, виселення відповідачки без надання їй іншого жилого приміщення становитиме втручання у її право на повагу до житла, однак воно є таким, що переслідує легітимну мету (можливість саме такого виселення у разі самоправного вселення передбачено ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР) та є необхідним у демократичному суспільстві (для захисту права власника спірної кімнати [PERSON] на мирне володіння його майном, яке також захищене Проколом № 1 до Конвеції), і пропорційним, оскільки свідок [PERSON] повідомив суду, що він з відповідачкою проживають у фактичних шлюбних відносинах, і що він має ще одне місце проживання, а саме - у [ADDRESS] , що відповідачка не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved