Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

15 грудня 2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про визнання батьківства до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Голопристанський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Скадовському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 06.01.2022 року надійшла довідка про реєстрацію місця проживання відповідача фізичної особи. 06.01.2022 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовчому судовому засіданні на 16.02.2022 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 16.02.2022 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивача просить визнати його батьківство до дитини - [PERSON] , [INFO] . Зобов`язати Голопристанський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Скадовському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] № 4 складений 18 січня 2017 року виконавчим комітетом Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, шляхом включення відомостей про батька - [PERSON] , [INFO] , громадянина України , змінивши прізвище дитині « [PERSON] » на « [PERSON] » та видати нове свідоцтво про народження дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Він вважає себе батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Однак відомості про нього як про батька в актовому записі про народження дитини не зазначені, а були внесені зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. З матір`ю дитини, [PERSON] , [INFO] , вони зустрічались та проживали однією сім`єю, проте в зареєстрованому шлюбі не перебували. В 2017 році вони розійшлись. І хоч проживали вже окремо він ставився до дитини, як батько, протягом всього часу займався вихованням дитини, допомагав фінансово, дитина знає його як батька і ставиться до нього відповідно. Між ними тісний емоційний зв`язок: він водив та забирав сина з дитсадка, готував йому їжу, брав до себе на ночівлю, возив на відпочинок на море, гуляв з ним. Тобто виконував роль батька на 100%. 29.08. 2021 року, [PERSON] , [INFO] , померла та перед смертю підтвердила, що він є батьком дитини. Після смерті матері він хотів забрати дитину до себе, однак на той момент перебував за кордоном, сина забрала до себе на проживання його бабуся, відповідач у справі. Відповідач заперечує, що він є батьком дитини та чинить йому перешкоди у побаченнях та спілкуванні з сином, що й стало підставою звернення до суду. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши, що в позовній заяві викладені всі обставини справи та наведені доводи на їх обґрунтування, тому просила їх задовольнити, виходячи з того, що відповідач визнає батьківство її довірителя. Відповідачка в підготовчому судовому засіданні визнала батьківство позивача щодо дитини - [PERSON] , [INFO] . Також пояснила, що вона не має наміру оформляти опіку над дитино, так як не має для цього умов. Крім того дитина інфікована та потребує лікування. На даний час дитина перебуває не у неї, а повернута до служби у справах дітей. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , [INFO] . Відповідно до повідомлення Голопристанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Скадовському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що в актовому записі про народження [PERSON] , [INFO] , № 4 від 18 січня 2017 року , вчиненого виконавчим комітетом Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, відомості про батька внесені за вказівкою заявника відповідно до частини першої ст. 135 СК України. В судовому засіданні відповідачка підтвердила, що її донька, [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю дитини. Позивач згідно поданої позовної заяви визнає себе батьком дитини та просить встановити його батьківство відносно [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1. \~ \~ \~ \~за заявою матері та батька дитини; 2. \~ \~ \~ \~за рішенням суду. Відповідно до ч. 1,2,3, ст. 128 СК України - За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2003 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України» - Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи . У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 СК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач визнає себе батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , зазначає, що він проживав з померлою [PERSON] на час зачаття дитини та після народження дитини виконував свої батьківські обов`язки щодо даної дитини. Відповідач також підтверджує факт проживання позивача з її донькою в Херсонській області на час народження дитини. На даний час мати дитини померла. Відповідачка, яка є бабусею дитини, не має наміру встановлювати опіку над даною дитиною. Тому встановлення батьківства позивача буде відповідати інтересам дитини, так як надасть можливість дитині бути у сім`ї рідної йому людини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Враховуючи наведені вище обставини, а також, що по батькові дитини є « [PERSON] », що відповідає власному імені позивача, і не має збігу з по батькові матері дитини, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати батьківство позивача щодо дитини - [PERSON] , [INFO] , так як судом ухвалюється рішення про визнання батьківства позивачем суд вважає за можливе змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », всі інші власні дані дитини залишити без змін. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України - У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як відповідачем визнані позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачеві 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.2367166270.1 від 06 грудня2021 року в сумі 454.00 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в іншій частині в сумі 454.00 грн. покласти на позивача.

Outcome: approved