Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернулась [PERSON] з позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, в якому просить з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача заборгованість по компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 15\~990,00 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку станом на 17.02.2022 року у розмірі 176\~104,53 грн., а також стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 3106,60 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період з 12.01.2006 року по 03.01.2019 року вона перебувала у трудових відносинах з міською Державною лікарнею ветеринарної медицини м.Харкова. Згідно наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №110 від 12.02.2018 року, Міську державну лікарню ветеринарної медицини м.Харкова реорганізовано шляхом перетворення на Харківську регіональну державну лабораторію Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. 03.01.2019 року позивач була звільнена у зв`язку з переведенням до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини згідно наказу №41-К від 03.01.2019 року. Зазначеним наказом була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 120 календарних днів за період з 12.01.2014 року по 29.12.2018 року у розмірі 15\~990,00 грн. Крім того, за підрахунками позивача, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Представником відповідача 04.11.2019 року надано до суду заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначає, що компенсація у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст.94 та главою 7 КЗпП України, а тому повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку у звязку із пропуском строку позовної давності. В подальшому представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що лабораторія є державною установою, яка створена шляхом реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова, датою створення відповідача є 27.12.2018 року. Під час процесу реорганізації комісією з реорганізації на чолі голови [PERSON] були допущені ряд порушень діючого законодавства. Так, головою ліквідаційної комісії кошти Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова, які перебували на рахунках та були призначені для виплати всіх необхідних платежів по розрахунку з працівниками Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова, були витрачені на преміювання окремого кола працівників, що й призвело до виникнення заборгованості. Діяльність комісії з реорганізації Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова досліджується правоохоронними органами, у звязку з чим були порушені ряд кримінальних проваджень стосовно законності прийнятих комісією управлінських рішень по використанню бюджетних коштів. У зв`язку з тим, що бюджетним кошторисом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на 2020 рік не передбачені кошти для оплати заборгованості Міської державної служби ветеринарної медицини м.Харкова, тому проведення виплати позивачу заборгованості по компенсації за невикористану відпустку було б порушенням бюджетного законодавства. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачем подано до суду заперечення на відзив на позовну заяву, в яких зазначив про відсутність документального підтвердження відсутності у бюджеті коштів для виплати заробітної плати співробітникам. Наполягає, що відповідач у справі є належним правонаступником Міської державної лікарні ветеринарної медицини м.Харкова. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представником відповідача подано до суду додаткові заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що відповідач не погоджується з включенням премії до розрахунку середнього заробітку працівника, оскільки вона є одноразовою, а тому не підлягає врахуванню під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач просить застосувати аналогію права до спірних правовідносин. 30.08.2021 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить додатково стягнути середній заробіток, який станом на 13.09.2021 року становить 151\~589,34 грн. Крім того просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на день ухвалення рішення, яка станом на 31.07.2021 року становить 2607,57 грн., в обґрунтування чого посилається на ст.34 ЗУ «Про оплату праці» та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Щодо строку позовної давності посилається на ст.233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної з нього заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Представником відповідача подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив про свою незгоду з вимогами позивача. Зокрема, посилається на відсутність вини відповідача, що підтверджується фактом проведення реорганізації та тим фактом, що звільнення в порядку переведення позивача здійснено саме попередньою організацією, а не безпосередньо відповідачем. Також зазначає про відсутність вини відповідача і у строках звернення до суду позивача та строках розгляду справи. Крім того зазначає, що сума невикористаної відпустки утворилася виключно через бажання самого позивача. Просить врахувати ту обставину, що позивач була звільнена зі згоди її в порядку переведення на інше підприємство, де вона продовжувала отримувати заробітну плату безперебійно, а не виплата суми боргу в розмірі 15\~990,00 гривень не могла ввести позивача в скрутне матеріальне становище. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О. від 11.09.2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11.11.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Крім того, зазначеною ухвалою витребувано у відповідача довідку про доходи позивача за період липень-грудень 2018 року. Ухвалою суду\~від 13.01.2021\~року витребувано у відповідача інформацію щодо нарахування позивачу заробітної плати за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2021 року справу передано в провадження судді Цвірюка Д.В.. Ухвалою суду від 13.09.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому\~засіданні позивач\~та її\~представник позовні\~вимоги підтримали\~з підстав,\~зазначених у\~позовній заяві,\~заяві про\~збільшення позовних вимог. Також позивачем надано до суду письмові пояснення, в яких уточнено розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку по 17.02.2022 року та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а саме просила стягнути середній заробіток у розмірі 176\~104,53 грн. та компенсацію у розмірі 3106,60 грн. Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Також просила застосувати строк позовної давності. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та в сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Приписами ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ч.1 ст.115 КК України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. За змістом положень ст.3-1, 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, окрім випадків невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Згідно зіст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, у день звільнення працівнику за нормами трудового законодавства має бути видана не тільки заробітна плата, а і всі належні від підприємства виплати, включаючи компенсацію за невикористані дні відпустки. За нормами п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, днем звільнення є останній день роботи. Як встановлено судом останнім днем роботи позивача необхідно рахувати 03 січня 2019. Згідно із частиною першою статті 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. Нарахування компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки здійснюється у відповідності з Порядком. Так, за приписами п. 7 Порядку нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується у календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Судом встановлено\~та не\~заперечується сторонами\~у справі,\~що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з міською Державною лікарнею ветеринарної медицини м.Харкова з 12.01.2006 по 03.01.2019, що підтверджується наданою копією трудової книжки. Наказом голови комісії з реорганізації Міської державної лікарні ветеринарної медицина м.Харкова № 41-К від 03.01.2019 [PERSON] звільнено в порядку переведення до Обласної державної лікарні ветеринарної медицини на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. Наказом зазначено про нараховану компенсацію за невикористані щорічні відпустки з 12 січня 2014 по 29 грудня 2018 тривалістю 120 календарних днів у розмірі 15\~990,00 грн. Крім того, відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. За змістом положень ч.1, 5 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації; у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом юридичної особи відповідача (05381662) у розділі відомостей про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, містяться данні про реорганізовану Міську державну лікарню ветеринарної медицини м. Харкова. Таким чином, до відповідача, як правонаступника\~Міської державної лікарні ветеринарної медицини м. Харкова, перейшов обов`язок щодо виплати всіх належних працівникам при їх звільненні, переводі сум, що залишись невиплаченими після реорганізації. Таким чином, оскільки компенсація за невикористану відпустку як працівнику Міської державної лікарні ветеринарної медицини м.Харкова нараховувалася Міською державною лікарнею ветеринарної медицини м.Харкова, правонаступником якого стала Харківська регіональна державна лабораторія Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, то останній і має нести відповідальність перед позивачкою по виплаті компенсації за невикористану відпустку за період з 12.01.2014 року по 29.12.2018 рік. При цьому суд зауважує, що позивач звернулась до суду із заявою у вересні 2019 року, разом із цим станом на теперішній час відповідачем не надано до суду доказів вжиття будь-яких заходів щодо виплати заборгованості перед позивачем. Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата позивача за останні два місяця роботи перед звільненням становила 3723,00 грн. (за листопад 2018 року) та 6172, 84 грн. (за грудень 2018 року), а загалом становить 9895,84 грн.. Вказана обставина підтверджується довідкою №679, довідкою про заробітну плату від 15.01.2021 року за підписом в.о.директора та головного бухгалтера Харківської регіональної державної лабораторії ДСУ з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, відомістю з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної податкової служби України про суми виплачених доходів, копією довідки з Пенсійного фонду України від 09.02.2021 року. Суд погоджується з наведеними стороною позивача розрахунками середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки вони були проведені у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., тоді як відповідач власних розрахунків на спростування доводів позивачки не надав. При цьому середньоденна заробітна плата позивача становить 224,91 грн. (9895,84 грн/44 дні), а тому середній заробіток за час затримки виплати відповідачем сум становить 176\~104,53 грн. (783 дні*224,91 грн.). Щодо посилань представника відповідача на помилковість розрахунків середнього заробітку позивача через включення до нього розміру премії, суд зазначає наступне. Згідно з п. 3 розділу ІІІ цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропо-рційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді (абз. 1). Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періо-ду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік (абз. 2). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абз. 3). Вичерпний перелік виплат, які в усіх випадках збереження середньої заробітної плати згідно з чинним законодавством не враховуються при її обчисленні, передбачено п. 4 розділу ІІІ Порядку, до яких, серед іншого, належать: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника; одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати. До передбачених в абз. 1 п. 3 цього Порядку виробничих премій, зокрема, належать місячні, квартальні чи премії за півріччя, які не мають одноразового характеру. Водночас виробничими, зокрема, є премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5). В той же час премії до святкових та ювілейних дат відповідно до пп. 2.3.2 п. 2.3 Інструкції №5 є одноразовими заохоченнями, не пов`язаними з конкретними результатами праці (наприклад, до ювілейних та пам`ятних дат як у грошовій, так і в натуральній формі), тобто мають одноразовий характер. Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими заперечення представника відповідача щодо включення у розрахунок середнього заробітку позивача сум премії. Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати суд зазначає наступне. Відповідно до статті 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (стаття 1) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення), соціальні виплати (стаття 2). Відповідно до ст.ст.3, 4 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Крім того, відповідно до пунктів 4, 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний міцяць. Суд погоджується з наведеними стороною позивача розрахунками компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків її виплати, оскільки вони були проведені у відповідності до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року №159, та становить 3106,60 грн. Щодо\~\~пропуску строку звернення позивача з даним\~\~позовом до суду, слід зазначити наступне.\~\~ У частинах першій, другій статті 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки . У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідач наполягає на відмові у позові в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку на підставі того, що, на його думку, така компенсація не входить до структури заробітної плати, на неї не нараховується єдиний соціальний внесок, тому позивач мав звернутися до суду в межах трьох місячного строку, який передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України, а не на підставі ч.2 цієї ж статті. Разом із цим, згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013\~надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Конституційний суд також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, суду необхідно встановити чи відноситься компенсація за невикористані щорічні відпустки працівника до поняття заробітної плати відповідно до норм законодавства про оплату праці. Структура заробітної плати визначена статтею 2 ЗУ «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці встановлені Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 №5\~та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713). Ця інструкція розроблена відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року №2614-ХІІ «Про державну статистику» та ЗУ «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків. Відповідно до п. 1.3 Інструкції № 114/8713 фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з п.2.1 фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До фонду додаткової заробітної плати, як зазначено в п.2.2 Інструкції № 114/8713, відносяться надбавки, гарантійні\~\~ і\~\~ компенсаційні\~\~ виплати,\~\~\~\~передбачені\~\~\~\~чинним законодавством,\~\~премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема,\~оплата за невідпрацьований час, а саме оплата та суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством (п. 2.2.12. Інструкції № 114/8713). При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.24 ЗУ «Про відпустки», ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати, тому строк звернення до суду з вимогою про її стягнення необмежений часовими межами на підставі ч.2 ст.233 КЗпП України. Відповідно до цієї частини у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приймаючи до уваги, що відповідач (його представник) на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Отже, враховуючи викладені обставини, оцінюючи надані сторонами докази за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України, з огляду на притаманний цивільному (господарському) судочинству стандарт «баланс вірогідностей», суд вважає, що правдивість тверджень позивачки (її представника) та заявлені нею вимоги заслуговують на довіру, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що не спростовуються представником відповідача, а тому підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. Оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1952,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved