Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача посилаючись на те ,що у 1981 році сусід позивача - [PERSON] запропонував позивачу і його дружині купити й нього житловий будинок [ADDRESS] . Домовилися про придбання, позивач і його дружина прописалися вспірному будинку, сусід віддав ключі і виїхав до своїх дітей в Луганську область. У 1989 році сусід позивача - [PERSON] помер. Його діти (відповідачі у справі) приїжджали в с. Різниківка сповістили позивача, що їм батько розповів про те, що віддав позивачу житловий будинок, у них на житловий будинок [ADDRESS] , не має ніяких намірів, оскільки він їм не був потрібний. Право власності на спірний будинок позивач не переоформив, оскільки на той час діяла заборона бути власником більше одного житлового будинку. Позивач разом із своєю сім`єю були зареєстровані і проживали в зазначеному вище будинку, робили капітальний ремонт, обслуговували земельну ділянку під і навкруги жилого будинку, вважали себе повноцінними власниками. 15 грудня 1998 року на підставі рішення від 22.11.1995 року Різниківської сільської ради позивач - [PERSON] - отримав у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] для обслуговування індивідуального житлового будівництва - 0,2500 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,1912 га. Тобто, з 1981 року позивач відкрито користувався житловим будинком [ADDRESS] і всі його в селі вважали і вважають власником цього будинку. У зв`язку із необхідністю укласти договір на постачання природного газу відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015 р , Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про затвердження Правил постачання природного газу» від 30.09.2015 р № 2496, позивач став збирати документи на оформлення договору з НАК «НАФТОГАЗ». Саме тоді з`ясувалося, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] у позивача відсутнє. Оскільки позивач проживає і зареєстрований в спірному будинку разом із своєю дружиною, заволодів ним добросовісно, продовжує з 1981 року відкрито та "безперервно володіти ним, орган місцевого самоврядування надав у 1998 році позивачу у власність земельну ділянку під цим будинком, тобто більш ніж 10 років, іншого шляху оформити право власності на житловий будинок у позивача не має, [PERSON] - вважає, що набув право власності на житловий будинок, на підставі ст. 34 4 Цивільного кодексу України. За весь час користування будинком [ADDRESS] , тобто з 1981 року, позивач разом із своєю дружиною доклав чимало зусиль і вкладав власні кошти, щоб утримувати весь будинок в належному стані, щоб він не руйнувався, щоб він був в технічно справному стані. Позивач самостійно сплачує усі платежі за користування будинком, земельної ділянки під будинком, тощо. Таким чином, позивач заволодів будинком [ADDRESS] , який належить відповідачам, добросовісним шляхом, продовжує відкрито та безперервно володіти ним 40 років, тобто умови ч. 1 ст. 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю виконані. За всі 40 років відповідачі не з`являються і не цікавляться своєю часткою будинку, незважаючи на те, що відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, тобто всіма своїми діями відповідачі вказують, що на спірне домоволодіння вони не претендують і вони самоусунулися від своїх зобов`язань щодо спірного жилого будинку. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього року набувальної давності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦКУ, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку із цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Враховуючи, що позивач користується об`єктивно чужим спірним житловим будинком із господарськими спорудами [ADDRESS] , але він суб`єктивно вважає майно своїм, він є добросовісним набувачем, позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком з 1981 року, тобто більше десяти років, а тому, вважаємо, що позивач набув на жилий будинок [ADDRESS] право власності за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved