Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить надати дозвіл на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України до Республіки Туреччина в період з 16 липня 2022 року по 25 липня 2022 року без згоди та супроводу матері [PERSON] ; зобов`язати відповідача передати дитину батькові 15 липня 2022 року разом з дійсним паспортом громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . При цьому посилається на те, що вона не заперечує проти виїзду дитини разом з батьком до Республіки Туреччина та готова надати нотаріально посвідчену заяву, однак просить врахувати думку дитини з цього приводу. Вказує, що дитина не виявляє бажання спільного відпочинку з позивачем і членами його родини за відсутності відповідачки, їх з позивачем син категорично проти такої поїздки, про що неодноразово заявляв як позивачу, так і відповідачці. У відповіді на відзив [PERSON] зазначив про безпідставність доводів відповідачки, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2021 року встановлено графік спілкування з дитиною, згідно якого щороку у липні місяці син [PERSON] має проводити час з батьком і зможе разом з ним здійснити туристичну подорож за кордон. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що позивач, турбуючись про виховання та утримання сина, має бажання та можливість виїзду з дитиною за кордон, де може забезпечити її відпочинок та оздоровлення. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31.03.1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу матері та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено. Судом встановлено, що позивач зазначив конкретний період часу, в який він бажає вивезти дитину за кордон, та місця відпочинку. Позивачем надано суду копію договору про надання туристичних послуг б/н від 09 вересня 2020 року, укладеного між ФОП [PERSON] (туроператор) та [PERSON] (турист-замовник туру), згідно п. п. 2.3 п. 2 якого строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення обслуговування 16.07.2022 - 25.07.2022. Відсутність у [PERSON] дозволу на виїзд за межі України сина - [PERSON] порушує особисті немайнові права дитини - свободи пересування, права вільно залишати територію України і виїжджати за її межі, права на вільний розвиток особистості, на відпочинок і дозвілля. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині зобов`язання [PERSON] 15 липня 2022 року передати дитину - [PERSON] його батьку - [PERSON] , а також дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини - [PERSON] , [INFO] , є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2021 року встановлено графік спілкування позивача з сином без присутності матері, одним з пунктів якого визначено, що таке спілкування відбувається щороку в період літніх канікул з 09 години 01 липня до 19 години 30 хвилин 31 липня, тобто в частині вимог про передачу дитини батьку в вищевказаний час спір між сторонами фактично вже вирішений судовим рішенням, яке набрало законної сили і, в разі його не виконання відповідачкою, підлягає примусовому виконанню. Що ж стосується зобов`язання відповідачки передати [PERSON] дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] , [INFO] , то жодних відомостей про існування такого документу матеріали справи не містять. Відповідно до абз. 5 і 6 ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Матеріалами справи підтверджено, що позивач не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертався рекомендованим листом із повідомленням про вручення до відповідачки за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, але на час звернення до суду такої нотаріально засвідченої письмової згоди відповідачка йому не надала. Оскільки вищенаведені положення Сімейного кодексу України та Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" не передбачають будь-яких умов для надання тим з батьків, з ким проживає дитина, дозволу на її виїзд за межі України тому з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, то заперечення відповідачки та її ствердження про те, що вона не проти надати позивачу нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, але за певних умов, правового значення не мають і до уваги судом не приймаються. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явлені позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн. З наданої позивачем копії договору про надання правової допомоги № 1 від 01 березня 2020 року, [PERSON] та адвокатське бюро «Ольги Полупанової», в особі адвоката Полупанової О.О. уклали договір, предметом якого є надання виконавцем замовнику професійної правничої допомоги у даній справі. Відповідно до п. 3.1 договору розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами Додатковою угодою, яка невід`ємною частиною цього договору. У відповідності до п.2 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 13 жовтня 2021 року розмір гонорару складає 3000грн. Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. До позовної заяви долучено акт приймання-передачі наданих послуг до договору від 10 березня 2020 року, в якому зазначено про складання та подання даного позову до суду. На думку суду, зазначені витрати є співмірними з обсягом правової допомоги, наданої позивачу, а тому підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Вказаний висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі 640/18402/19 від 28 грудня 2020 року. Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі 280/2635/20, та постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18, суд касаційної інстанції констатував помилковість посилання суду апеляційної інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті договору про надання правової допомоги сторони узгодили строки та розмір гонорару. Враховуючи наведене, вимога [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: partial