Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

30.11.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, в якій позивачка просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 28.09.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 17377, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, про стягнення з неї а користь відповідача заборгованості за кредитним договором № P99.00300.004189358 від 08.08.2018 року в сумі 28 080.48 грн.; а також визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 28.09.2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 17379, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем, про стягнення з неї а користь відповідача заборгованості за кредитним договором № P51.13040.005056355 від 22.03.2019 року в сумі 33 403,76 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказані виконавчі написи вчинені з недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення ст.ст. 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» та Переліку документів. Укладені між банком та боржником кредитні договори, які були надані нотаріусу для вчинення виконавчих написів, не були посвідчені нотаріально. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Із чого виходив нотаріус, вказуючи складові суми заборгованості не відомо, розрахунок цих сум відсутній. Позивачка вважає його безпідставним, оскільки строкова плата за обслуговування кредитом не передбачена договором та взагалі є незаконною. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 01.12.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також вказаною ухвалою від 01.12.2021 року постановлено витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для вчинення ним виконавчих написів від 28.09.2020 року, зареєстрованих в реєстрі за № 17377 та № 17379, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості за кредитними договорами. Станом на 21.02.2022 року ухвала суду в даній частині не виконана. Крім того, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.12.2021 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення за виконавчим написом № 17379 від 28.09.2020 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, щодо стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 33 403,76 грн., та за виконавчим написом № 17377 від 28.09.2020 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, щодо стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованості в розмірі 28 080,48 грн., які перебувають на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 05.01.2022 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому він зазначає, що АТ «Ідея Банк» не погоджується із позовом, вважає його безпідставним та необґрунтованим, натомість оскаржувані виконавчі написи, є таким, що в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства та підлягає виконанню. 08.08.2018 року між позивачкою та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р99.00300.004189358, згідно якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 23 800,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язувався повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Кредитного договору. Згодом 22.03.2019 року між позивачкою та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Р51.13040.005056355, згідно якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 24 466,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язувався повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами Кредитного договору. Оскільки позивачка, як позичальник згідно кредитного договору, власних зобов`язань належним чином не виконував, станом на 10.08.2020 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 26 180,48 грн. за кредитним договором № Р99.00300.004189358 та у розмірі 31 503,76 грн. за кредитним договором № Р51.13040.005056355. Тому АТ «Ідея Банк» на адресу позивачки було надіслано вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань в порядку п.п. 2.3 п. 2 гл. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 року № 296/5. Згідно даних вимог АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня надсилання цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договорі, в протилежному випадку банк буде змушений здійснити стягнення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або іншим способом на власний розсуд. У зв`язку із невиконанням позивачкою вимог АТ «Ідея Банк» щодо погашення кредитної заборгованості та враховуючи порушення позивачкою умов кредитних договорів, відповідачем вжито заходів щодо захисту порушеного права, а саме стягнення заборгованості у примусовому порядку на підставі виконавчих написів нотаріусом відповідно до вимог чинного законодавства. Представник відповідача стверджує, що спірні виконавчі написи відповідають всім вимогам Закону України «Про нотаріат», Порядку та Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а відтак вважає, що виконавчі написи є законним та підлягають виконанню. Крім того зазначає, що на даний час державна реєстрація Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 не скасована, звертає увагу суду, що у своїй постанові від 23.01.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №355/1214/16-ц підтвердив чинність постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року, спірні виконавчі написи вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 (пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів), оскільки така залишається чинною по сьогоднішній час, то вважає, що вони вчинені з додержанням вимог чинного законодавства, а стягнута заборгованість є безспірною та спростовано позицію позивачки щодо того, що виконавчі написи можна вчиняти виключно щодо нотаріально посвідчених договорів. Підписавши кредитні договори з АТ «Ідея Банк» позивачка зобов`язалась виконувати всі їхні умови, та узгодила усі платежі за Кредитними договорами, а також певний період здійснювала платежі на їх погашення. Відтак приватний нотаріус не мав правових підстав не брати до уваги надані відповідачем йому документи для вчинення оскаржуваних виконавчих написів, у тому числі розрахунки здійсненні на підставі умов діючих Кредитних договорів чи відмовляти у вчиненні виконавчих написів, оскільки нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. На виконання вимог чинного законодавства, АТ «Ідея Банк» надало приватному нотаріусу всі необхідні документи для вчинення останнім оскаржуваних позивачкою виконавчих написів. Відсутність погодження позивачки документів виготовлених банком, які містять інформацію про заборгованість, не вказує на спірність його заборгованості за кредитними договорами, яка стягується згідно оскаржуваних виконавчих написів нотаріуса. Вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 28.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис за реєстровим № 17377, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі Кредитного договору № Р99.00300.004189358 від 08.08.2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 08.12.2019 року. Запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» стягнути з [PERSON] за період з 08.01.2020 року по 10.08.2020 року включно у розмірі: 16 148,73 грн. - строковий основний борг; 1 287,36 грн. - прострочені проценти; 174,72 грн. - строкові проценти; 1 625,97 грн. - строкова плата за обслуговування кредиту; 6 837,08 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 106,62 грн. - пеня; 1 900,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 28 080,48 грн. 26.10.2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Добоні К.Ю. відкрито виконавче провадження № 63414022 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису № 17377. Крім того, 28.09.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис за реєстровим № 17379, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі Кредитного договору № Р51.13040.005056355 від 22.03.2019 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 22.12.2019 року. Запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» стягнути з [PERSON] за період з 22.01.2020 року по 10.08.2020 року включно у розмірі: 19 134,45 грн. - строковий основний борг; 1 600,32 грн. прострочений основний борг; 2 832,32 - прострочені проценти; 209,59 грн. - строкові проценти; 646,61 грн. - строкова плата за обслуговування кредиту; 6 920,48 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 159,99 грн. - пеня; 1 900,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 33 403,76 грн. 26.10.2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Добоні К.Ю. відкрито виконавче провадження № 63414205 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису № 17379. Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Добоні К.Ю. об`єднано виконавці провадження № 63414022, № 63414205 в зведене виконавче провадження № 64558634. Згідно статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України за №282/20595. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За приписами статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно пункту 1.1. вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Як передбачено п.3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, при цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість бо інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.01.2018 року справа № 310/9293/15, № 61-154). Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком можуть бути підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Судом враховується, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Таким чином, слід встановити, чи були надані банком нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і неправильність вимог боржника. В постанові Верховного Суду (справа №310/9293/15ц від 23.01.2018 року) зазначено, що: при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата Верховного суду у постанові від 29.03.2019 року у цивільній справі №137/1666/16-ц. В постанові Верховного суду від 29.01.2019 року у справі № 910/13233/17 зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Відповідач, заперечуючи вимоги позивача, зазначає, що AT «Ідея Банк» надало приватному нотаріусу всі необхідні документи для вчинення останнім оскаржуваного позивачкою виконавчого напису № 17377, у тому числі: - заяву AT «Ідея Банк» про вчинення виконавчого напису; - кредитний договір № Р99.00300.004189358 від 08.08.2018 року; - довідку про ненадходження платежів; - вимогу AT «Ідея Банк» до [PERSON] про усунення порушення кредитних зобов`язань від 10.08.2020 року; - довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Р99.00300.004189358 від 08.08.2020 року, станом на 10.08.2020 року; - список ф. 103 згрупованих поштових відправлень AT «Ідея Банк» (з відміткою поштового відділення зв`язку); список згрупованих відправлень; опис вкладення в цінний лист (з відміткою поштового відділення зв`язку), що підтверджує надіслання позивачці документів визначених пунктами 4-5 даного переліку, а також фіскальний чек про оплату вказаних послуг поштового зв`язку; - виписку по рахунку [PERSON] за Кредитним договором станом на 22.09.2020 року; - детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № Р99.00300.004189358 від 08.08.2020 року. Крім того, AT «Ідея Банк» надало приватному нотаріусу всі необхідні документи для вчинення останнім оскаржуваного позивачкою виконавчого напису № 17379, у тому числі: - заяву AT «Ідея Банк» про вчинення виконавчого напису; - кредитний договір № Р51.13040.005056355 від 22.03.2019 року; - довідку про ненадходження платежів; - вимогу AT «Ідея Банк» до [PERSON] про усунення порушення кредитних зобов`язань від 10.08.2020 року; - довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Р51.13040.005056355 від 22.03.2019 року, станом на 10.08.2020 року; - список ф. 103 згрупованих поштових відправлень AT «Ідея Банк» (з відміткою поштового відділення зв`язку); список згрупованих відправлень; опис вкладення в цінний лист (з відміткою поштового відділення зв`язку), що підтверджує надіслання позивачці документів визначених пунктами 4-5 даного переліку, а також фіскальний чек про оплату вказаних послуг поштового зв`язку; - виписку по рахунку [PERSON] за Кредитним договором станом на 22.09.2020 року; - детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № Р51.13040.005056355 від 22.03.2019 року. Однак, суд критично оцінює зазначені докази, надані відповідачем на підтвердження безспірності заборгованості боржника (позивача) виходячи з наступного. Детальний розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №61-517св18. Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц). До суду відповідачем разом із відзивом надано детальний розрахунок по кредиту № Р99.00300.004189358 з 08.08.2018 року по 08.08.2020 року, а заборгованість позивача в розмірі 26 180,48 коп. (28 080,48 - 1 900,00) зазначена у виконавчому написі № 17377 за період з 08.01.2020 року по 10.08.2020 року, а тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості позивачки перед товариством за вказаним кредитним договором був безспірним. Крім того відповідачем надано детальний розрахунок по кредиту № Р51.13040.005056355 з 22.03.2019 року по 22.07.2020 року, а заборгованість позивача в розмірі 31 503,76 коп. (33 403,76 - 1 900,00) зазначена у виконавчому написі № 17379 за період з 22.01.2020 року по 10.08.2020 року, тому також немає підстав вважати, що розмір заборгованості позивачки перед товариством за вказаним кредитним договором був безспірним. Отже, суду не надано доказів щодо надання АТ «Ідея банк» приватному нотаріусу КМНО Остапенко Є.М. всіх необхідних документів, що підтверджують безспірність заборгованості позивачки. Крім того, з тексту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що приватний нотаріус Гуревічов О.М. при вчиненні нотаріальної дії керувалася ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року за №1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно п. 2 Переліку (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»), для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа №826/20084/14), яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року залишена без змін, визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. Відповідач заперечуючи таке твердження позивача, зазначає, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 не визначено моменту з якого втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014, внаслідок чого така втрачає чинність в загальному порядку, встановленому законом для нормативно-правових актів. Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовимрішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 було саме визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року, то вбачається, що така може втратити чинність лише на майбутнє з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття спірного акту. Разом з тим, резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 не містить відомостей про те, з якого саме моменту втрачає чинність постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662, внаслідок чого така, як вже вказувалося, втрачатиме чинність в загальному порядку, а саме відповідно до Порядку скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, занесених до державного реєстру, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2000 №32/5.Отже, спірний виконавчий напис вчинено до втрати чинності постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 (пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів), оскільки така залишається чинною по сьогоднішній час, то вважає, що він вчинений з додержанням вимог чинного законодавства, а стягнута заборгованість є безспірною. Суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Крім того, відповідно до частин восьмої, одинадцятої ст. 171 КАС України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. У частині п`ятій ст. 254 КАС України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) зазначено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (стаття 255 КАС України). Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Безпосередній правовий ефект створює і судове рішення про визнання незаконним та нечинним нормативно-правового акта: такий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Указане судове рішення не потребує його виконання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа №826/20084/14), яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року залишена без змін, зокрема, зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили та резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року №23 та резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року №92. Таким чином, нотаріус в день вчинення виконавчих написів № 17377 та № 17379 - 28.09.2020 року керувався пунктом Переліку, який був незаконним та нечинним. Крім того, не посвідчений нотаріусом кредитний договір не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису (правова позиція Верховного суду, що викладена в постановах від 12.03.2020 р. у справі №757/24703/18-ц, від 15.04.2020 р. у справі №158/2157/17 та у постанові Великої Палати Верховного суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1 816,00 грн.

Outcome: approved