Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.04.2004 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено рамкову угоду №1850, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування відповідача [PERSON] на підставі наступних кредитних договорів. Між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір про надання траншу №1.35511/1850 від 31.10.2007 року, згідно якого відповідачу було надано кредит в сумі 90000 доларів США, з процентною ставкою 12,50% (відповідно до договору №7 від 16.01.2017 року про внесення змін до договору про надання траншу №1.35522/FW105.428 від 31.10.2007 року, розмір процентної ставки з 17.01.2019 року та до кінця строку дії договору встановлено на рівні 14,5%), строком на 84 місяці. В забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] 31.10.2007 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №1850-ДП2, відповідно до умов якого поручитель поручилась перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника [PERSON] у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник. У порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором яка становить 2737302,04 грн., та складається з: 1300675,61 грн. - капітал; 99195,35 грн. - проценти за неправомірне користування кредитом; 1337431,09 грн. - пеня. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.04.2020 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «ПроКредит Банк», заборгованість за договором про надання траншу №1.35511/1850 від 31.10.2007 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди №1850 від 28.04.2004 року в сумі 2737302,04 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «ПроКредит Банк», судовий збір в сумі 20529,76 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «ПроКредит Банк», судовий збір в сумі 20529,76 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року скасовано заочне рішення від 28.04.2020 року в справі за позовом за позовом АТ «ПроКредит Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та справу призначено в підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що в квітні 2012 року боржником [PERSON] було отримано повідомлення про повне дострокове погашення кредиту, в якій вимагав повне дострокове погашення кредиту протягом 5 банківських днів з моменту відправлення даної вимоги. Таким чином, позивач в порядку передбаченому ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строки виконання зобов`язань з кредитним договором. Зважаючи на те, що 04.04.2012 року банком було направлено вимогу про повне дострокове погашення кредиту банк повинен був протягом шести місяців звернутись із вимогою до поручителя про виконання основного зобов`язання. Однак, таких вимог до поручителя у зазначений строк заявлено не було, а отже поруку слід вважати припиненою через шість місяців після вимог до позичальника про повне дострокове погашення кредиту, тобто з 05.10.2012 року. Крім того, нарахування банком процентів за користування кредитом після пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення кредиту є безпідставним та незаконним. Також, просили застосувати строк позовної давності. Суд, врахувавши заяву представника позивача, вислухавши думку відповідача [PERSON] та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.04.2004 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] було укладено рамкову угоду №1850, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування відповідача [PERSON] на підставі наступних кредитних договорів. Між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено договір про надання траншу №1.35511/1850 від 31.10.2007 року, згідно якого відповідачу було надано кредит в сумі 90000 доларів США, з процентною ставкою 12,50% (відповідно до договору №7 від 16.01.2017 року про внесення змін до договору про надання траншу №1.35522/FW105.428 від 31.10.2007 року, розмір процентної ставки з 17.01.2019 року та до кінця строку дії договору встановлено на рівні 14,5%), строком на 84 місяці. В забезпечення виконання зобов`язань відповідача [PERSON] 31.10.2007 року між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №1850-ДП2, відповідно до умов якого поручитель поручилась перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника [PERSON] у їх повному обсязі як солідарний з позичальником боржник. Встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів. В свою чергу, [PERSON] скористався кредитними коштами та свої зобов`язання за договором про надання траншу №1.35511/1850 від 31.10.2007 року, який є невід`ємною частиною рамкової угоди №1850 від 28.04.2004 року належним чином не виконав. Умовами вищевказаного договору про внесення змін та доповнень до Рамкової угоди від 31.10.2007 року передбачено, що кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобов`язань за цим договором тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні (п.п. 8.2.1). Водночас умовами вищевказаного договору про внесення змін та доповнень до Рамкової угоди від 31.10.2007 року передбачено, що при прострочені погашення грошових зобов`язань за цим договором тривалістю більше ніж 30 днів позичальник зобов`язаний повністю дострокового погасити кредит не пізніше ніж через три банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор пред`явив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. Позивач у позовній заяві зазначив, що 02.04.2019 року відповідачу [PERSON] було направлено вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка була отримана ним 04.04.2019 року. Проте, відповідач не виконав вимогу та взяті на себе зобов`язання, кредит не погашений. Позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в сумі 2737302,04 грн., яка складається з основної заборгованості в сумі 1300675,61 грн., процентів за неправомірне користування кредитом в сумі 99195,35 грн., пені в сумі 1337431,09 грн. Відповідачі заперечуючи проти задоволення позову зазначили, що вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором була пред`явлена 04.04.2012 року, а тому банк змінив строк виконання основного зобов`язання та до даних вимог підлягає застосуванню строк позовної давності. Вказані посилання відповідачів знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки вимога про дострокове погашення кредиту булла направлена [PERSON] ще 04.04.2012 року (а.с. 109). Вказаного позивачем не спростовано. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення з вимого про дострокове повернення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до позичальника з вимогою про дострокове виконання кредитного договору. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Проаналізувавши дії банку, направлені на погашення кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог п. 8.2.1 кредитного договору днем пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми кредиту з відсотками за користування кредитом, і відповідно строк виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, є 04.04.2012 року. Після вказаної дати, у зв`язку з направлення відповідачу [PERSON] письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків згідно з умовами кредитного договору, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язань (ч. 5 ст. 261). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При розгляді справи встановлено, що АТ «ПроКредит Банк» було направлено вимогу від 04.04.2012 року, за змістом якої Банк вимагав достроково погасити повну наявну заборгованість у повному обсязі зі сплатою процентів за користування кредитом з урахуванням усіх штрафних санкції, розмір якої складав 110897,12 грн. та 78356 доларів США 59 центів. Отже, за вимогою Банку від 04.04.2012 року на 5 календарний день після направлення такої вимоги настав термін дострокового повернення кредиту та сплати процентів, пені. Комісії за кредитом. Таким чином, враховуючи неодноразові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, які містяться, зокрема, у постанові від 09.11.2016 року (справа № 6-2251цс16), від 17.06.2020 року (справа № 61-17165св19) про те, що пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним, вбачається, що банк змінив строк виконання зобов`язання, і з часу невиконання такої вимоги виникло право як на стягнення повної суми заборгованості, так і на звернення з вимогами до поручителя, який сплив 17.04.2012 року. Позов подано до суду лише 25.10.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також слід зазначити, що вимогу до поручителя про виконання нею солідарного з боржником зобов`язання за договором може бути пред`явлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання або сплати щомісячних чергових платежів. У разі пред`явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,порука припиняється. Зважаючи на те, що Банком 04.04.2012 року було направлено вимогу про повне дострокове погашення кредиту банк повинен був протягом шести місяців звернутися з вимогою до поручителя про виконання основного зобов`язання. Однак, таких вимог до поручителя у зазначений строк заявлено не було, у зв`язку з чим поруку слід вважати припинено через шість місяців після вимог до позичальника про повне дострокове погашення кредиту. Що стосується заперечень позивача стосовно того, що у договорі поруки був встановлений строк позовної давності тривалістю 5 років, то суд не приймає їх до уваги, з огляду на наступне. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку її припинення, а умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки. Разом з тим п.4.5 договору поруки передбачено, що до усіх вимог, що випливають з договору, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Таким чином, у договорі поруки не встановлено строк її дії відповідно до ст. 252 ЦК України, а тому в даному випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право (Правова позиція ВСУ від 24.02.2016 року у справі №6-2239цс15). Таким чином, звернувшись до суду з позовом про стягнення боргу за вказаним кредитним договором у жовтні 2019 року, банк пропустив строк позовної давності за вимогами про стягнення суми кредиту та відсотків за користування кредитом. У задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 1337431,09 грн. також слід відмовити, оскільки частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік. Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визначені поважними причини пропуску даного строку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed