Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Миловарний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якій просив стягнути з ПАТ «Миловарний комбінат» на його користь середній заробіток за затримку остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 84 433,20 грн., моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. та, з урахуванням уточнення позовних вимог, судові витрати у розмірі 1132,60 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом від 11.07.2016 року №37-Л - позивача було прийнято на роботу в Публічне Акціонерне Товариство «Миловарний комбінат» на посаду начальника зміни охорони.15.05.2017 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів Публічне Акціонерне Товариство «Миловарний комбінат» було перейменоване в Приватне Акціонерне Товариство «Миловарний комбінат» відповідно до наказу №17 від 12.05.2017 року. Враховуючи, що відповідачем позивачу не виплачувалася заробітна плата в повному обсязі, у зв`язку із чим склалась заборгованість, останній був вимушений звільнитися з роботи 16.11.2018 року. Оскільки відповідач не виплатив [PERSON] остаточний розрахунок, тобто не виплатив заборгованість по заробітній платі, позивач звернувся 03.05.2019 року до суду із позовною заявою про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі. 02 березня 2021 року Комінтернівський районний суд м. Харкова ухвалив рішення про стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 17 123,45 грн. Однак, відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.03.2021 року, та позивач звернувся зі скаргою до Харківського апеляційного суду.12 липня 2021 року Харківський апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миловарний комбінат», постановив: Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миловарний комбінат» - залишити без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року - залишити без змін. Вказана постанова набрала законної сили з дня її прийняття, тобто 12.07.2021 року. 16 вересня 2021 року відповідачем було здійснено остаточний розрахунок з повивачем. Порушення відповідачем строку виплати заробітної плати позивачу при звільненні, зумовило [PERSON] звернутися до суду із вказаною позовною заявою. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що вина відповідача в порушенні строку виплати заробітної плати позивачу відсутня. Разом з тим, представник відповідача вважає розрахунок середнього заробітку наданий позивачем неспівмірним з розміром майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. Також зазначив, що позивачем не доведено наявність моральних страждань та розмір заявленої до стягнення моральної шкоди. У відповіді на відзив позивач вказав, що остаточний розрахунок відповідача із позивачем відбувся 16.09.2021 року, а саме через 33 місяці після звільнення, що свідчить порушення відповідачем строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказав, що відповідач нараховував та сплачував заробітну плату позивачу з липня 2016 р. по листопад 2018 р. відповідно до табелів робочого часу. В день звільнення позивач отримав нараховану заробітну плату шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, що не заперечується останнім. За весь час роботи (з 03.07.2016р. по 16.11.2018р.) у відповідача позивач жодного разу не звертався до адміністрації підприємства з питаннями про розмір його заробітної плати. Спір про розмір належної для виплати позивачу заробітної плати виник лише в травні 2019 р. Належний розмір заробітної плати, який повинен бути сплачуватись позивачу в період його роботи у відповідача, було встановлено Рішенням Комінтернівського районного суду від 02.03.2021р. по справі 641/3431/19, що набрало законної сили лише 12.07.2021 р.Таким чином, ПрАТ «ХМК» дізнався про належний розмір заробітної плати лише 12.07.2021 р. Отже, відлік позивачем строку порушення термінів розрахунку при звільненні з 16.11.2018 р. (дата звільнення та розрахунку з позивачем) є необгрунтованим.Крім того, позивач протягом п`яти місяців після звільнення не звертався до відповідача з вимогами про перерахунок заробітної плати.Таким чином, відповідач нараховуючи та сплачуючи заробітну плату позивачу за період з 03.07.2016 р. по 16.11.2018 р. був впевнений в правильності розрахунку заробітної плати та відсутності заборгованості перед позивачем в день його звільнення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом встановлено, що Наказом № 37-Л від 11.07.2016 року [PERSON] прийнятий на роботу до Приватного акціонерного товариства «Миловарний комбінат». Згідно із наказом відповідача від 16.11.2018 року №57, [PERSON] звільнено за власним бажанням. Судом встановлено, що відповідачем проведено розрахунок при звільненні із позивачем 16.11.2018 року. 03.05.2019 року позивач, не погоджуючись із розміром виплаченої йому заробітної плати при звільненні, звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року у справі № 641/3431/19, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року,позов [PERSON] до ПАТ «Миловарний комбінат», третя особа: Головне управління Держпраці у Харківській області про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Миловарний комбінат» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 17123,45 грн. Встановлено та неоспорюється сторонами, що остаточний розрахунок при звільненні, на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 березня 2021 року у справі № 641/3431/19, відповідачем проведено 16.09.2021 року. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, за ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (провадження № 6-116цс15) та від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-409цс16), невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та дата фактичного проведення з ним остаточного розрахунку. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Матеріалами справи встановлено, 16.11.2018 року відповідачем проведено розрахунок при звільненні з позивачем, з яким останній не погодився та оскаржив його у судовому порядку. 12.07.2021 року постановою Харківського апеляційного суду встановлено належний розмір заробітної плати, що має бути виплачена позивачу. Так, повний розрахунок по заробітній платі ПАТ «Миловарний комбінат», з позивачем проведено 16.09.2021 року. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 84 433,20 грн. Вказаний розрахунок перевірявся судом, та відповідає вимогам закону. Крім того, представник відповідача зазначений розрахунок вважав несвімірним із розміром ймовірних втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. Однак, слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:1)розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2)період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3)ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4)інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому суд приходить до висновку, що про часткове задоволення позовних вимог та стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 20 000,00 грн. Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., обґрунтовуючи заявлену суму моральної шкоди тим, що в день звільнення йому не було виплачено остаточний розрахунок і протягом 33 трьох місяців відповідач не виплачував позивачу зароблені ним гроші, спричиняючи йому моральні страждання, які полягають у порушенні права власності, у приниженні гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. За змістом роз`яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, внаслідок затримки остаточного розрахунку при звільненні позивачу спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, глибоких переживаннях. Останній був вимушений звертися до суду за захистом своїх порушених прав. При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачеві, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, характеру правопорушення, глибини страждань позивача, порушення його звичного способу життя, вимог розумності і справедливості і вважає за необхідне стягнути з ПАТ «Миловарний комбінат», на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, суд приходить до висновку про розподіл судових витрат пропорційно задоволених вимог, та стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 263,78 грн. (22000,00 грн.*100%/94433,20грн.= 23,29%; 1132,60*23,29%/100%= 263,78грн., де 22 000,00 грн. - сума задоволених судом позовних вимог; 94 433,20 грн. - сума заявлених позивачем вимог; 1132,60 грн. - сума судових витрат понесених позивачем). На підставі викладеного,

Outcome: partial