Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу ѕ частини квартири від 31 серпня 2000 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності, записаного в реєстрову книгу № 488п за реєстровим № 1175-125 від 27.08.2000 року, та договору дарування ј частини квартири від 20.07.2001 року зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності, записаного в реєстрову книгу № 488п за реєстровим № 1175-125 від 27.08.2002 року, належить квартира за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрований також її син - [PERSON] , який не проживає в вищезазначеній квартирі понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і в загалі квартирою він не цікавиться. Оскільки відповідач в зазначеній квартирі не проживає, добровільно з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знімається, а тому вона змушена сама нести матеріальні витрати за комунальні послуги. Наявність реєстрації відповідача порушує її право розпоряджатись квартирою на свій розсуд. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 21 грудня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надіслав заяву, в якій він визнав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, а також враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Власником зазначеної квартири є [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу ѕ частини квартири від 31 серпня 2000 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності, записаного в реєстрову книгу № 488п за реєстровим № 1175-125 від 27.08.2002 року, та договором дарування ј частини квартири від 20.07.2001 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності, записаного в реєстрову книгу № 488п за реєстровим № 1175-125 від 27.08.2002 року (а. с. 7,8). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 28.02.2003 року, підтверджується довідкою № 10833 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 вересня 2021 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 9). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні більше року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом про його не проживання за місцем реєстрації, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідчений головою ОСББ Завгороднею А.М. (а. с. 10). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи з положень ст.\~383\~ЦК України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Відповідно до ч. 4\~ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є законними і обґрунтованими. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані у справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про стягнення судового збору з відповідача на її користь, питання про стягнення судового збору судом не вирішується.

Outcome: approved