Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за розпискою від 15.08.2017 року у розмірі 45 000 євро та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 15 серпня 2017 року його мати [PERSON] надала [PERSON] позику в розмірі 45 000 євро (сорок п`ять тисяч євро), що підтверджується оригіналом розписки, яка наразі, знаходиться у позивача. Згідно даної розписки, часом повернення позики є 15 серпня 2020 року. [INFO] померла його мати, [PERSON] , про що 04.09.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було складено відповідний актовий запис під №12629. За життя [PERSON] заповіту не залишила, отже після її смерті залишилися спадкоємці за законом. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є я, її рідний син, [PERSON] 7 березня 2019 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Після оформлення спадкового права після смерті матері, позивач повідомив відповідачу про зміну кредитора за борговою розпискою від 15.08.2017 року. Після спливу терміну повернення позики за боргової розпискою, позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про повернення позики у досудовому порядку, однак остання відмовлялася від цього. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.01.2022 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій позов визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в підготовче судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 15.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який оформлено відповідною розпискою, відповідно до умов якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі еквівалентній 45 000 євро, на строк до 15.08.2020 року. Згідно копії свідоцтва про смерті серії [NUMBER] виданого 04.09.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 07.03.2019 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одрінською О.В., спадкоємцем [PERSON] , 1962 року народження, яка померла [INFO] , є її син, [PERSON] , [INFO] . Наявність заборгованості за розпискою від 15.08.2017 року та невиконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення заборгованості зумовила звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Статтею 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Отже, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на його користь грошових коштів у розмірі 45 000 євро. 08 лютого 2022 року через канцелярію суду позивачем було надано оригінал розписки від 15.08.2017 року. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). В ст. 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В розписці від 15.08.2017 року зазначено, що відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 15.08.2020 року Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відтак, в підготовчому судовому засіданні було встановлено, що на теперішній час сума боргу залишається неповернутою, а тому суд приходить до висновку про, те що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 45 000 євро. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з цим позовом [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 11 895, 00 грн. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, судовий збір у розмірі 5 947, 50 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а у сумі 5 947, 50 грн. - поверненню позивачеві з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved