Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що між, 28.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у борг відповідачу кошти у розмірі 10 000 доларів США за умови їх повернення до 25.12.2015. [PERSON] отримав грошові кошти в повному обсязі, про що 28.10.2015 власноручно написав розписку. Так, згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Одночасно, у домовлені строки [PERSON] грошові кошти позивачу не повернув, на зв`язок не виходить та ухиляється на спілкування на дану тему. На день звернення до суду за захистом порушених прав, згідно офіційного курсу НБУ (100 доларів США - 27 920 грн.), борг відповідача у сумі 10 000 доларів США еквівалентний 279 200 грн. та позивач вважав за необхідне у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання нарахувати 3% річних у сумі 24 783 грн. Отже загальний борг складає 303 983 грн. Таким чином позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що на момент звернення до суду еквівалентно 279 200 (двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті) грн. 00 коп., 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 24 783 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 00 коп. та стягнути судовий збір в розмірі 3 039 (три тисячі тридцять дев`ять) грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. 00 коп. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2019 року в справі за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що на момент звернення до суду еквівалентно 279 200 (двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті ) гривень 00 копійок, 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 24 783 двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят три ) гривні 00 копійок. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3039 (три тисячі тридцять дев`ять) гривень 00 копійок, та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 гривні 00 копійок. 03 грудня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2020 постановлено: Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.10.2019 року у цивільній справі №369/16110/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості - скасувати. Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19.02.2020 представник [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним за вх. № 6488, відповідно до якої зазначила, що вказані в позовній заяві твердження не відповідають дійсності. Так, на момент написання вказаної розписки [PERSON] працював головним спеціалістом відділу взаємодії з правоохоронними органами, протидії та виявлення корупції Управління з питань оборонної роботи, взаємодії з правоохоронними органами, протидії та виявлення корупції і Київської обласної державної адміністрації до 23.10.2015 його керівником був [PERSON] , який напередодні подій з 23.10.2015 став радником Управління з питань власності Київської обласної державної адміністрації та обіцяв забрати позивача за зустрічним позовом у своє підпорядкування. Користуючись ситуацією, [PERSON] отримав від [PERSON] , а [PERSON] під погрозою не взяти на роботу до Управління з питань власності Київської обласної державної адміністрації, тобто під психологічним натиском, примусив написати замість нього розписку. Так як позивач за зустрічним позовом склав від свого імені замість [PERSON] розписку перед [PERSON] , то його було 16.11.2015 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу з питань державної та комунальної власності Управління з питань власності Київської обласної державної адміністрації. Обставини того, що [PERSON] працював на вказаних посадах в Управлінні з питань оборонної роботи, взаємодії з правоохоронними органами, протидії та виявлення корупції та в Управлінні з питань власності Київської обласної державної адміністрації, підтверджуються записами у його трудовій книжці. Факт того, що розписка була написана під тиском з боку [PERSON] та те, що [PERSON] не отримував грошові кошти, своїми показами також можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] , які знають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також їм відомі дійсні обставини, у зв`язку з якими [PERSON] примусив скласти замість нього розписку [PERSON] , та були присутні під час її написання. При такому психологічному тиску позивач за зустрічним позовом під час написання розписки, перебуваючи в емоційному стані, сплутав цифри у своїй адресі та паспортних даних. Це також свідчить про те, що дана розписка була написана формально та швидкоруч, без перевірки будь-яких документів у [PERSON] . До правоохоронних органів позивач за зустрічним позовом не звертався, оскільки [PERSON] запевнив його, що питання з боргом за короткий час після, інциденту будуть вирішені, а розписка знищена. Враховуючи той факт, що вищезазначена розписка була написана під психологічним тиском, що [PERSON] не брав і не позичав у [PERSON] коштів, представник позивача за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження чого [PERSON] була складена та підписана розписка від 28.10.2015; судові витрати стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом. У задоволенні первісного позову просила відмовити. 26.05.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області вищезазначений зустрічний позов було прийнято до провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області, об`єднано в одне провадження з первісним позовом про стягнення заборгованості. 11.06.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та поставлено перед експертом питання: чи виконано рукописний текст у розписці від 28.10.2015 та підпис від імені [PERSON] у розписці від 28.10.2015 під впливом збиваючих факторів, а саме - під психологічним впливом. 28.10.2021 до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 369/11610/18 за № 11639/11640/21-32. 14.12.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання 31.01.2022 учасники процесу не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб. Позивач [PERSON] подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, власні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з хворобливим самопочуттям. Однак, у зв`язку з необхідністю дотримання строків розгляду цивільної справи, неодноразовість відкладень розгляду справи за клопотаннями відповідача та представника відповідача, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення без участі учасників процесу. Окрім того, учасники справи мали змогу викласти будь-які заперечення чи пояснення у письмовому вигляді. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення первісного позову, у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 28.10.2015 [PERSON] було власноруч написано розписку, що він взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 дол. США, які зобов`язувався повернути до 25 грудня 2015 року (гроші перераховано і перевірені, претензій не має). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи не виконання взятих на себе зобов`язань, погоджуючись із розрахунком вказаним в позовній заяві, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 10 000 (десять тисяч) дол. США, що на момент звернення до суду еквівалентно 279 200 (двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті) грн. 00 коп. та 3 % річних нарахованих на дану суму у розмірі 24 783 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 00 коп. Враховуючи задоволення первісної позовної заяви, на підставі ст. ст. 137, 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] сплаченого останнім судового збору у розмірі 3 039 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. Щодо зустрічної позовної заяви, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Нормами ч. 1 ст. 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 визначено, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Звертаючись із зустрічною позовною заявою, [PERSON] просив визнати договір позики, на підтвердження якого була складена розписка від 28.10.2015, недійсним з підстав його укладення під впливом психологічного тиску. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 ЦПК України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Під час розгляду справи [PERSON] не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факту застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між психологічним тиском і вчиненням правочину, які оспорюються. Так, 11.06.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та поставлено перед експертом питання: чи виконано рукописний текст у розписці від 28.10.2015 та підпис від імені [PERSON] у розписці від 28.10.2015 під впливом збиваючих факторів, а саме - під психологічним впливом. Проте, 28.10.2021 до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 369/11610/18 за № 11639/11640/21-32 у зв`язку з ненаданням позивачем за зустрічним позовом необхідних вільних зразків його почерку та підпису в оригіналах різнохарактерних документів за різний період часу, у тому числі наближених до дати складання досліджуваного документа, а також експериментальні зразки почерку та підпису [PERSON] , які виконані аналогічним пишучим приладом. Доводи [PERSON] про те, що він не отримував кошти за договором позики суд не приймає до уваги, оскільки факт укладення спірного правочину та передання коштів у борг підтверджено зібраними у справі доказами, зокрема підписаною ним розпискою про отримання грошових коштів, які були перераховані та перевірені, від 28.10.2015. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача та/або інших осіб, які були присутніми при укладанні вищезазначеного договору позики до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення насильства відносно позивача за зустрічним позовом, наслідком якого є укладення договору позики від 28.10.2015. При цьому суд звернув увагу, що позивачем за зустрічним позовом порушено питання недійсності досліджуваного правочину, а також питання вчинення відносно нього насильства лише після подачі [PERSON] до суду позову про стягнення з позивача боргу за оспорюваним договором позики, що також ставить не на користь того, що укладення спірного договору позики відбулось під впливом насильства та без внутрішньої волі позивача як одержувача позики. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 202, 215, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved