Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

І. Суть спору 12.01.2022 року позивач, через свого представника, звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська» про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в результаті роботи на різних посадах ДП «Шахта № 9 «Нововолинська в умовах сильного та постійного фізичного навантаження, вимушеними нахилами, пилом, шумом, несприятливим мікрокліматом, відсутності належних засобів захисту, виданих роботодавцем, позивач отримав профзахворювання, внаслідок якого втратив 60% професійної працездатності та, як наслідок, йому встановлена третя група інвалідності. Представник позивача стверджує, що втрата позивачем працездатності та отримання інвалідності спричинили порушення життєвих зв`язків останнього, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя і лікування. Так, з моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес та депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин, зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання. За таких осбставин, позивач змушений звернутися до суду. З врахуванням вищевикладеного, позивач оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 360 000 грн. і саме такий розмір моральної шкоди представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивач не з`явився. Будь-яких заяв та клопотань від нього не находило. Представник позивача Мотуз О.В. в судовому засідання і режимі відеоконференції підтримав вимоги позовної заяви у повному обсязі та просив такі задовольнити з мотивів, викладених у ній. Державне підприємство «Шахта №9 «Нововолинська» явку свого представника в судове засідання не забезпечило. У відзиві на позовну заяву в.о. директора Державного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська» Юрків В. просив провести розгляд справи без участі представника підприємтва, із врахуванням підстав, викладених у відзиві. Із відзиву на позовну заяву вбачається, що позовні вимоги відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги, а тому підлягають відхиленню виходячи із того, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Шахта №9 «Нововолинська» лише в періоди з 1984 р. по 11.08.1997 р. та з 01.11.1999 р. по 01.09.2000 р. Підставою звільнення позивача з 11.08.1997 р. та повторно з 01.09.2000 р. був п.2 ст.40 КЗпП України, а саме: вихід на пенсію по інвалідності від профзахворювання. Окрім того, позивачем не додано до позовної заяви первинний висновок МСЕК, згідно з яким йому було встановлено рівень втрати професійної працездатності в процентах. Лише, надає повторний висновок МСЕК від 09.12.2011 року, відповідно до якого йому встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності довічно. Звертається увага на те, що згідно наказу від 15.08.1997 року №230-к гірничого майстра дільниці № 2 [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України на пенсію по інвалідності (інвалід ІІІ групи). Позивача повторно було звільнено з тих самих підстав з 01.09.2000 р. Таким чином, відповідач вважає, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 04.07.1997 року. Отже, останній на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Таким чином, відповідач вважає, що у задоволенні позову до ДП «Шахта №9 «Нововолинська» належить відмовити. Крім того, [PERSON] в період з 09.03.2004 р. по 02.11.2004 р. та з 14.03.2006 р по 11.06.2011 р. перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта №5 «Нововолинська» ДП «Волиньву гілля», а не з відповідачем, а тому можна зробити висновок, що саме тривалий період роботи на ВП «Шахта №5 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» призвів до погіршення стану здоров`я позивача та призначення йому 60 % втрати працездатності довічно згідно довідки МСЕК від 09.12.2011 року. Поза тим, відповідач стверджує, що забезпечував дотримання соціальних гарантій позивача при роботі з шкідливими умовами праці, передбачених законодавством про охорону праці, а саме: забезпечення спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами. Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували протилежне. Водночас, позивач, отримавши хронічне професійне захворювання 04.07.1997 року згідно акта розслідування, та, усвідомлюючи до яких наслідків може призвести подальша робота у шкідливих умовах, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату праці, мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але ставив за пріоритет матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Крім того, позивач мав право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1. Відповідач вважає необґрунтованим і недоведеним обставини, на які посилається позивач для отримання моральної шкоди, у зв`язку із відсутністю вини та протиправних дій ДП «Шахта №9 «Нововолинська», що свідчить про відсутність підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та необґрунтованості позовних вимог. На додаток відповідач вважає необґрунтованим та не доведеним наявність у позивача моральної шкоди, а розмір моральної шкоди, який позивач просить стягнути з відповідача не відповідає засадам розумності та справедливості. З огляду на те, що згідно з вимогами закону обов`язок по відшкодуванню вище вказаної моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків, а не на ДП «Шахта №9 «Нововолинська», а отже останній не є належним відповідачем по справі, а також позивачем при зверненні із позовною заявою до суду не надано належного обґрунтування позовних вимог розрахунку визначеної моральної шкоди, а також вичерпного переліку доказів на підтвердження наявності вини Відповідача, тому відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 13.01.2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 28.01.2022 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про проведення 10.02.2022 року судового засідання у даній справі у режимі відеоконференції між Дзержинським районнонним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та Іваничівським районним судом Волинської області. 08.02.2022 року відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву. 09.02.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів спарви доказів, а саме: копію довідки Нововолинської міжрайонної МСЕК Волинської області від 16.07.1997 року, згідно якої позивачу первинно встанволено ступінь втрати працездатності на рівні 60%. ІV. Обставини справи, встановлені судом Позивач у період з 05.08.1984 року по 11.08.1997 року працював підземним машиністом гірничо-виймальних машин V розряду ДП «Шахта № 9 «Нововолинська», а згодом був переведений гірничим майстром підземної дільниці ДП «Шахта № 9 «Нововолинська». 11.08.1997 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі наказу №230-к від 15.08.1997 відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України: інвалід 3 гр. від трудового каліцтва, що підтвержено копією трудової книжки серії [NUMBER] від 15.04.1985 року та випискою з наказу № 230-к від 15.08.1997 року (а.с.7-9, 32). Із копії трудової книжки позивача, судом також встановлено, що 01.11.1999 року позивача було прийнято на роботу у ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» машиністом гірничо-виймальних машин з повним робочим днем під землею. 01.09.2000 року звільнено за п. 2 ст. 40 КЗпП України: інвалід 3 гр. внаслідок профзахворювання (а.с.8). З 09.03.2004 року по 02.11.2004 року позивач працював підземним гірником очисного забою V розряду Відокремленого структурного підрозділу «Шахта № 5 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» та був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗПП України (а.с.8). З 14.03.2006 року по 11.06.2011 року позивач працював на різних посадах: підземним гірником очисного забою V розряду, підземним гірничим майстром, гірничим диспетчером Відокремленого структурного підрозділу «Шахта № 5 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» та був звільнений на підставі ст. 38 КЗПП України у зв`язку з виходом на пенсію із виплатою допомоги у розмірі двомісячного заробітку згідно Колективного договору (а.с.9). Відповідно до копії акту розслідування хронічного професійного захворювання Західно-Української вугільної холдингової компанії Шахта № 9 «Нововолинська» від 04.07.1997 року таке розслідування проводилося на підставі виявленого виїзною комісією Донецької НДІ ГП та ПЗ в м. Нововолинську у [PERSON] хронічного професійного захворювання - антрокосилікозу І ст. Згідно такого акту, на момент проведення розслідування хронічного професійного захворювання загальний стаж [PERSON] складав 13 років за професією машиніста гірничовиймальних машин, з яких всі 13 років позивач працював в умовах шкідливих факторів. За результатми розслідування встановлено, що професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку із довготривалою роботою в умовах високої запиленості на підземних дільницях, яка в середньому по шахті перевищує ГДР; причина виникнення професійне захворювання - висока запиленість. З метою ліквідації і запобігання професійного захворювання адміністрації шахти запропоновано забезпечити виконання заходів по попередженню професійних захворювань (а.с.10-11). Згідно довідки Нововолинської між-рай МСЕК від 16.07.1997 року за результатами визначення ступеня втрати професіональної придатності [PERSON] встановлено 60 % втрати професійної працездатності (а.с.37). За копією довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії ВЛН № 0002764 від 09.12.2011 року, за результатами повторного огляду позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності (50 % по ПМК і 10% по т/к з 02.12.2011 року довічно) (а.с.13). З 09.12.2011 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності довічно, що підтверджується копією довідки МСЕК серії ВЛН № 0089580 від 09.12.2011 року (а.с.11). Позивачу протипоказана робота в шкідливих небезпечних умовах праці. V. Застосоване судом законодавство Статтею 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Нормами Конституції України, а саме ст.ст. 21, 43, 46 передбачені права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 17 ЗУ «Про охорону праці» у редакції станом на 05.06.1996 року передбачає, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. В разі відсутності в нормативних актах про охорону праці вимог, які необхідно виконати для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на певних роботах, власник зобов`язаний вжити погоджених з органами державного нагляду заходів, що забезпечать безпеку працівників. Статтею 12 ЗУ «Про охорону праці» у вищевказаній редакції передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. ЦПК України встановлено, що: - відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - згідно ст. 78 ЦПК України суд небере до уваги докази, що одержан із порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. - у відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. - статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які усвоїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. - відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). - відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була вперше передбачена Законом України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Як встановлено з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 16.07.1997 року, оскільки саме тоді за результатами визначення ступеня втрати професіональної придатності Нововолинською між-рай МСЕК [PERSON] було первинно встановлено 60 % втрати професійної працездатності. Суд не приймає до уваги твердженням відповідача про те, що оскільки на момент спірних правовідносин чинним був Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» то позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків, бо такий закон прийнято 23.09.1999 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. З урахуванням того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення таких, тому суд дійшов висновку, що застосуванню підлягають норми Закону України «Про охорону праці» у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, позивач тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «Шахта № 9 «Нововолинська», а саме з 05.08.1984 року по 11.08.1997 року. Стаж його роботи в умовах впливу шкідливих факторів склав 13 років. У період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем ДП «Шахта № 9 «Нововолинська», а саме 16.07.1997 року за результатами визначення ступеня втрати професіональної придатності Нововолинською між-рай МСЕК [PERSON] було первинно встановлено 60 % втрати професійної працездатності. При цьому до влаштування на роботу у ДП «Шахта № 9 «Нововолинська», позивач не мав трудових відносин з іншими роботодавцями. Посилання відповідача на перебування позивача у період з 09.03.2004 р. по 02.11.2004 р. та з 14.03.2006 р. по 11.06.2011 р. у трудових відносинах з ВП «Шахта №5 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» та висновки такого, що тривалий період роботи на ВП «Шахта №5 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» призвів до погіршення стану здоров`я позивача та призначення йому 60 % втрати працездатності довічно не ґрунтуються на будь-яких доказах та є неспроможними так, як спірні правовідносини виникли 04.07.1997 року, а відсоток втрати працездатності відповідача з того часу не змінився. Враховуючи вищевикладене, з огляду на характер та період виникнення спірних правовідносин між сторонами, чинне у той час законодавство, суд дійшов переконання, що позов [PERSON] пред`явлено до належного відповідача - ДП «Шахта № 9 «Нововолинська». Нормами Конституції України, зокрема ст. 21, ст. 43, ст. 46 передбачені права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Встановлені на підставі досліджених доказів обставини дають суду підстави вважати, що саме неправомірними діями відповідача ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» такими, як не забезпечення виконання заходів по попередженню професійних захворювань, [PERSON] було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у тому, що останній отримав професійне захворювання, зазнав фізичного болю та страждань, які переносить і по теперішній час; втратив 60% професійної працездатності. Отже, спричинена позивачу моральна шкода у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, на переконання суду, підлягає відшкодуванню відповідачем ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» з вини якого вона заподіяна. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин, на які він посилається у відзиві, як на підставу свої заперечень, а саме: доказів про те, що під час укладання трудового договору відповідач проінформував позивача під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, можливі наслідки їх впливу на здоров`я; про те, що позивач пройшов інструктаж з техніки безпеки і охорони праці згідно «Правил безпеки у вугільних шахтах» та був попереджений про наявність джерела підвищеної безпеки на підприємстві в зв`язку зі специфікою виробництва (пилом, фізичними навантаженнями, несприятливий мікроклімат); про те, що відповідач забезпечував дотримання соціальних гарантій позивача при роботі з шкідливими умовами праці, передбачених законодавством про охорону праці, забезпечуючи спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами. Разом з тим, про наявність джерела підвищеної безпеки на підприємстві в зв`язку зі специфікою виробництва (пилом, фізичними навантаженнями, несприятливий мікроклімат) не виключає отримання позивачем шкоди у зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків. Також, відповідачем суду не надано жодних доказів, які б свідчили про вину позивача в порушенні вимог нормативних актів про охорону праці. За ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 року № 4 розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Досліджені докази дають суду підстави вважати, що неправомірними діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у тому, що останній отримав професійне захворювання, і заподіяння шкоди його здоров`ю призвело до стійкої втрати професійної працездатності, необхідності лікування, що порушило його нормальні життєві зв`язки, позивач зазнав фізичного болю та страждань, що, безумовно, спричинило погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань. Враховуючи характер моральних та фізичних страждань, їх тривалість, спосіб заподіяння і виходячи з засад справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що відповідачу слід відшкодувати [PERSON] моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, а саме: - те, що позивач отримав професійне захворювання: антрокосилікоз І ст.; - внаслідок професійного захворювання позивач у молодому віці втратив 60 відсотків працездатності, йому протипоказана робота в шкідливих і небезпечних умовах; встановлено третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання; - позивач отримав негативні зміни в житті: втрата здоров`я призвела до втрати нормальних життєвих зв`язків, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Такі зміни у житті позивача є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань, і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку із тривалим процесом лікування; Разом з тим, слід зазначити, що позивач не втратив перспективи щодо продовження трудової діяльності, однак втратив перспективи розвитку в професійному плані. Докази на підтвердження того, що стан здоров`я позивача від отриманих на виробництві травм і захворювань постійно погіршується у матеріалах справи відсутні. Виходячи із характеру душевних страждань [PERSON] , із засад розумності і справедливості, беручи до уваги фінансове становище відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 35 000 грн. моральної шкоди. Відтак, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. VII. Розподіл судових витрат між сторонами Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди. У зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 349,20 грн. Решту судового збору в розмір 3 250,80 грн. слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial