Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 12.11.2015 року, складений померлою [PERSON] та посвідчений Олексіївською сільською радою. В обгрунтування\~заявлених вимог\~позивач вказала,\~що зі\~складеним заповітом\~померлою вона\~не може\~погодитися,\~оскільки [INFO] померла\~ [PERSON] \~перенесла інсульт\~(гостре\~порушення мозкового кровообігу)\~та після\~перенесеної хвороби\~у неї\~була порушена\~мова,\~залишилось порушення координації\~рухів,\~перекошеність обличчя,\~знижена пам`ять,\~оніміння лівої\~руки,\~хворіла гіпертонічною\~хворобою,\~постійно мала\~високий тиск\~200х110.\~Окрім того 4.01.2008\~року виявлено\~діагноз цукрового\~діабету II\~ступеня.\~У [PERSON] \~часто \~змінювався настрій,\~мала місце\~втрата пам`яті.\~18.11.2013\~року лікарем-кардіологом\~ поставлено діагноз ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. А тому враховуючи вищевикладений стан здоров`я заповідача [PERSON] , позивач вважає, що вчинений правочин, а саме складання заповіту 12.11.2015 вчинений у момент, коли [PERSON] у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та прохала їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, прохала відмовити в їх задоволенні. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, прохав відмовити в їх задоволенні за безпідставістю та необгрунтовааністю. Заслухавши доводи сторін та свідків, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову [PERSON] , виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , повторно виданого 02 травня 2018 року Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( а. с. 130, т.1). 12 листопада 2015 року [PERSON] склала заповіт, яким зробила наступне розпорядження: - земельну ділянку в розмірі 6,0249 га, розташовану на території Олексіївської сільської ради згідно Державного акту на право власності на землю серії РЗ №782165 від 19.05.2003 року, грошовий вклад в Краснокутському відділенні ВАТ «Ощадбанк» філії №2840/025 селища Дублянка по рахунку №91551/1683 заповідала дочці [PERSON] ; - житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] заповідала дочці [PERSON] ; - автомобіль марки САЗ 2507 1983 року випуску, колір зелений, тип ТЗ самоскид, зареєстрований Богодухівським МРЕВ УДАЇ УМВСУ в Харківській області 16.05.2003 року, реєстраційний № [NUMBER] заповідала сину [PERSON] . Зазначений заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області Рябченко Ж.О. 12 листопада 2015 року зі слів [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 209 (а.с.131,133, т.1). В заповіті зазначено, що заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] , власноручно підписаний нею у присутності секретаря виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області Рябченко Ж.О. об 10 годині 10 хвилин. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсним заповіту, позивач [PERSON] посилалася на те, що вчинений правочин, а саме складання заповіту 12.11.2015 року, вчинений у момент, коли заповідач [PERSON] у момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 Кодексу). Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення з приводу того, що як односторонній правочин заповіт підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Отже недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту. Так, у пункті 1.2. розділу I вищевказаного Порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії (пункти 2.1., 2.3. розділу II Порядку). У пункті 1.4. розділу III Порядку зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. В судовому засіданні встановлено, що оскаржуваний заповіт був складений саме в приміщенні Олексіївської сільської ради куди прибула [PERSON] . З оспорюваного заповіту, складеним [PERSON] 12 листопада 2015 року вбачається, що останній було роз`яснено ст. ст.1241, 1307 ЦК України, заповіт прочитаний [PERSON] вголос та підписаний власноручно. Заповіт посвідчено [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Заповіт підписано [PERSON] в присутності секретаря сільської ради та особу заповідача було встановлено та перевірено її дієздатність. Зазначений заповіт складено та посвідчено в 2-х примірниках, один із яких залишається на зберіганні у справах виконавчого комітету Олексіївської сільської ради, а другий видається заповідачу. Отже, з зазначеного заповіту вбачається, що [PERSON] дійсно виявила бажання зробите вищезазначене розпорядження щодо свого майна. Окрім цього, допитана в судовому засіданні в якості свідка секретар виконавчого комітету Олексіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області [PERSON] суду пояснила, що з метою складання оспорюваного заповіту [PERSON] приходила до Олексіївської сільської ради два раза: перший раз вона прийшла, щоб змінити попередній заповіт, який нею був складений в 2011 році та свідком останній було пояснено, що для вчинення цих дій їй необіхно прийти у визначені для цього дні. Потім [PERSON] прийшла до сільської ради у відведений дня вчинення нотаріальних дій день та цілеспрямовано та обдуманно оголосила свідку зміст оспорюваного заповіту. Також вказала, що заповіт складався в Олекіївській сільській раді та при його складанні були присутні свідок та заповідач [PERSON] . Заповіт був складений зі слів [PERSON] та підписаний нею особисто. Підтвердила, що копія заповіту, яка мається в матеріалах справи, співпадає з оригіналом заповіту. Також суду повідомила, що вона давно була знайома з [PERSON] та за останньою ніколи не було помічено будь - яких розладів психічного характеру. Допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Дублянка [PERSON] суду пояснила, що вона знає [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) з 26 років та знала її 45 років. Свідок, як лікар, дуже часто була в сім`ї [PERSON] , оскільки в неї було шестеро дітей. Також свідок повідомила, що у [PERSON] не було ніяких психічних розладів та вона була турботливою матір`ю. Однак [PERSON] хворіла на серцеві захворювання та цукровий діабет, в зв`язку з чим була на диспанцерному обліку та постійно наблюдалася у кардіолога Краснокутської ЦРЛ. \~ \~ \~ \~Окрім цього вказала, що [PERSON] була завжди свідома, вона цілком розуміла значення своїх дій, та перебуваючи постійно на консультаціях у лікарів, жоден з них не встановив того факту, що [PERSON] потребує консультації психіатра. Також зазначила, що вона постійно оглядала [PERSON] та надавала їй медичну допомогу, призначаючи ліки, однак ліки, які призначалися [PERSON] , не впливали на її психічний стан. Також повідомила, що в 2013 році у [PERSON] було порушення в позвоночній сфері та атеросклеротичний кардіосклероз, що не може свідчити про психічний розлад здоров`я, а це порушення роботи сердця. Окрім цього свідок повідомила, що за весь час хвороби [PERSON] вона не бачила, щоб позивач [PERSON] відвідувала матір. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її кума та вони проживали через будинок. Знала вона [PERSON] з 1986 року по листопад 2017 року. Суду повідомила, що у [PERSON] був тиск, однак вона завжди, в тому числі й 2015 році, була адекватною, розумною жінкою та жодних відхилень психічного характеру у неї не було. Також підтвердила, що сільською радою не може бути зроблено підробку заповіту, оскільки заповіти відразу передаються до реєстру. Окрім цього свідок суду повідомила, що позивач за весь період лише один раз була у матері. Стосунки у них не були одні з найкращих та [PERSON] постійно плакала через відношення [PERSON] до неї. Окрім цього за клопотанням позивача [PERSON] ухвалою суду від 31.10.2019 року по справі була призначена посмертна комісійна судово медична експертиза щодо встановлення стану здоров`я гр. [PERSON] , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року. Згідно висновку комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп за фактом встановлення стану здоров`я гр. [PERSON] , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року на питання №1: « Чи вплинуло на складання заповіту 12.11.2015 року, посвідченого Олесіївською сільською радою, хвороба померлої після перенесеного інсульту [PERSON] в березні 2013 року?» екпертами надано відповідь, що беручи до уваги відсутність у наданій медичній документації відомостей про наявність у хворої будь яких проявів патологічної неврологічної симптоматики впроміжку часу після 02.04.2013 і до листопада 2017 року, коли у хворої вперше було діагностовано наявність дисциркуляторної (діабетичної, гіпертонічної, атеросклеротичної) енцефалопатії ІІ ст. з виразним вестибуло атактичним синдромом і мнестичними порушеннями, можливо дійти висновку, що ускладення в перебігу основної патології серцево судинної й ендокринної системи у [PERSON] , котре мало місце в березні 2013 року у вигляді минущого розладу мозкового кровообігу, не могло мати впливу на правочин, а саме, складання хворою заповіту 12.11.2015. На друге питання, яке було поставлено на вивчення експертам, а саме: « Чи відповідав складений заповіт волі заповідача в стані її хвороби відповідно медичної документації», експертна комісія зазначила, що в наданій медичній документації будь які записи лікарських спостережень за хворою в проміжку часу після 19.05.2014 і аж до 29.11.2016, відсутні, а тому, за наявними даними достаменно з`ясувати, який саме був стан здоров`я у [PERSON] на момент складання заповіту 12.11.2015 року, не є можливим. Однак при наявності вищевказаних, встановлених у хворої захворювань, також відсутні і будь які докуметально зафіксовані дані в підтвердження негативного їх впливу на емоційно вольову сферу. Що стосується третього питання експертизи, а саме: «Чи віддавала звіт своїм діям померла [PERSON] при складанні заповіту через хворобу та вплив на неї [PERSON] , відповідачки за позовом?», еспертами було зазначено, що вирішення вказаного питання, а саме дієздатності [PERSON] на момент вчинення правочину (складання заповіту 12.11.2015), відноситься до компетенції комплексної судово медичної та судово психіатричної експертизи або окремої посмертної судово психіатричної експертизи. Також допитана в судовому засіданні судово медична експертка ХОБСМЕ [PERSON] стосовно висновку комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп за фактом встановлення стану здоров`я гр. [PERSON] , 1947 року народження на час складання заповіту 12.11.2015 року суду пояснила, що судово медична експертиза проводиться за наявними матеріалами в справі та медичною документацією, а не на припущеннях. Під час проведення експертизи вся медична документація була вивчена всіма членами комісії в повному обсязі. Також вказала, що в медичній документації, що була надана на вивчення експертам, не має підтвердження про перенесений в 2013 році хворою ішемічний інсульт. Також по першому питанню експертизи повідомила, що стан, який перенесла хвора в березні 2013 року, ніяким чином не міг вплинути на складання заповіту, а по другому питанню експертизи вказала, що медична документація не містить даних, які б могли свідчити, що перебіг захворювань, котрими страждала [PERSON] станом на 12.11.2015 рік, мали вплив на емоційно вольову сферу. В наданій медичній документації відсутні відомості щодо звернення [PERSON] в листопаді та грудні 2015 року за медичною документацією. При цьому вказала, що неврологічні розлади зафіксовані станом на 2013 рік та в подальшому з листопада 2017 року. Висновок експертизи підтвердила в повному обсязі. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частинами першою та другою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою\~статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою\~статті 225 ЦК України\~передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 105 ЦПК України\~зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 89 ЦПК України. Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої\~статті 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція висловалена в постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17. Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] ознайомлювалася з висновком комісійної судово медичної експертизи №08-312/19/пп, де зазначено про необхідність призначення по даній справі комплексної \~судово \~медичної та\~судово \~психіатричної експертизи\~або окремої\~посмертної судово\~ психіатричної\~експертизистосовно визначення під час укладання заповіту у останньої усвідомлення значення своїх дій, однак позивач з відповідним клопотанням до суду не зверталася. Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених\~статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним. При цьому сам по собі факт наявності у заповідача захворювань серцево-судинної систем та цукровий діабет не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту і не спростовує презумпцію психічного здоров`я. Також, позивачем не надано і жодного належного доказу того, що [PERSON] не мала наміру складати заповіт та розпорядитися своєю власністю на користь певних осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові\~Верховного Суду\~України від\~21\~вересня 2016\~року у\~справі № 6-1512цс16 зазначено, що: "правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом не\~встановлено,\~а позивачем\~не доведеносукупності вказаних обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, а саме те, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном не відповідає вимогам закону, а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. \~\~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім цього, ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 07 червня 2019 року було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по вказаній справі, а тому з позивача, відповідно до ст. 136 ЦПК України, слід стягнути несплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved