Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області про визнання права власності у порядку спадкування. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,8968 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6822186900:05:009:0102, розташовану на території Сошненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області (тепер Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області). За життя 21 липня 2010 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В. П. та зареєстрований у реєстрі за № 3001, за яким все своє майно заповіла позивачу [PERSON] . Після смерті [PERSON] на підставі заяви позивача приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельським Ю. П. заведено спадкову справу за № 153-2020. Однак [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку. Причиною такої відмови було те, що за життя [PERSON] склала заповіт від 11 жовтня 2018 року, посвідчений секретарем Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальчук В. П., зареєстрований у реєстрі за № 11, яким вона заповіла спірну земельну ділянку відповідачу [PERSON] . Секретар Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальчук В. П. не мала правових підстав для посвідчення заповіту [PERSON] , оскільки виконавчим комітетом Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області на час посвідчення заповіту (11 жовтня 2018 року) не приймалося рішення про надання повноважень секретарю сільської ради Ковальчук В. П. на вчинення нотаріальних дій. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на земельну ділянку площею 2,8968 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6822186900:05:009:0102, розташовану на території Сошненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області (тепер Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області). Ухвалою судді від 03 червня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. У підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Карун В. П. позов підтримав із зазначених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] , її представник адвокат Ручка О. С. та представник відповідача Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальська Ю. О. у підготовче судове засідання не з`явилися, у окремих письмових заявах, поданих до суду, відповідачі вказали, що позовні вимоги [PERSON] визнають повністю, наслідки визнання позову їм зрозумілі. Просили слухати справу за їх відсутності. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши доводи представника позивача, з`ясувавши позиції відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 29 вересня 2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,8968 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6822186900:05:009:0102, розташована на території Сошненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХМ № 070501, виданим 16 червня 2009 року. 21 липня 2010 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе належне їй майно [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П., зареєстровано у реєстрі за № 3001. У витягу зі Спадкового реєстру від 19 квітня 2021 року № 64405589 зазначено, що заповіт від 21 липня 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 3001, є чинним. 11 жовтня 2018 року [PERSON] склала інший заповіт, відповідно до якого належну їй земельну ділянку площею 2,8968 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6822186900:05:009:0102, розташовану на території Сошненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальчук В. П., зареєстровано у реєстрі за № 11. Після смерті [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини [PERSON] відкрито спадкову справу № 153-2020. Також заяву про прийняття спадщини подано відповідачем [PERSON] . У зв`язку з наявністю заповіту від 11 жовтня 2018 року на ім`я відповідача [PERSON] приватний нотаріус Шмигельський Ю. П. відмовив позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. Положеннями ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ч. 3 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії - посвідчують заповіти (крім секретних). Згідно з п. 1.2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Як вбачається із повідомлення Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області від 22 квітня 2021 року № 972, усі документи Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, які підлягають довгостроковому зберіганню, у тому числі розпорядчі документи (рішення, розпорядження) передані Топорівською сільською радою згідно акту від 27 січня 2021 року № 32 до архівного відділу Ізяславської районної державної адміністрації. Ізяславська міська рада як правонаступник Топорівської сільської ради не приймала документів, які стосуються питання повноважень посадових осіб останньої станом на 11 жовтня 2018 року на вчинення нотаріальних дій. Відповідно до повідомлення архівного відділу Шепетівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 09 серпня 2021 року № 239/06-14 у протоколах засідань виконавчого комітету Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області за 2015-2018 роки відсутні відомості про вповноваження секретаря сільської ради Ковальчук В. П. щодо вчинення нотаріальних дій. Таким чином, у даній справі встановлено і ця обставина визнається усіма сторонами, що відповідне рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради відсутнє, а заповіт від 11 жовтня 2018 року посвідчено секретарем Топорівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ковальчук В. П., яка не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України. Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, у ст. 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ст.ст. 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ст.ст. 222, 223, 225 ЦК України тощо). Статтею 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частини першої вказаної норми заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. З огляду на наведене, складений спадкодавцем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] заповіт від 11 жовтня 2018 року є нікчемним правочином. При ухваленні рішення судом також враховується правовий висновок, викладений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 01 березня 2021 року в справі № 473/1878/19. Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ч. 4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст.ст. 225 і 231 цього Кодексу. Тлумачення вказаних норм свідчить, що ч. 4 ст. 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі ст. 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи ст. 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; ч. 4 ст. 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до ст.ст. 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; ч. 4 ст. 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат. При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту не може скасовувати попередній заповіт; положення ч. 4 ст. 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані ч.ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України. За таких обставин, оскільки вчинення наступного нікчемного заповіту від 11 жовтня 2018 року не може скасовувати попередній заповіт від 21 липня 2010 року, позивач [PERSON] має право на спадкування на підставі заповіту від 21 липня 2010 року. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є ефективним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставини нікчемності правочину. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення. З урахуванням положень ст.ст. 1296-1298 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. За таких обставин, з урахуванням того, що заповіт від 11 жовтня 2018 року, складений спадкодавцем [PERSON] на ім`я відповідача [PERSON] є нікчемним правочином, який є недійсним у силу закону, належним способом захисту прав позивача [PERSON] є визнання права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 683/1804/17 та у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 148/966/19. Відтак, приймаючи до уваги, що визнання відповідачами пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову їм зрозумілі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved