Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У вересні 2021 р. [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки і піклування Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради, про визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] народився [INFO] та знаходиться на її утриманні. Без згоди відповідача, [PERSON] не має можливості зареєструвати їх спільного сина за адресою місця її проживання. Окрім того, [PERSON] тривалий час ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати дитину. Зазначила, що судовим наказом Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.08.2021 року по справі № 147/730/21 стягнуто з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача починаючи з 12.07.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак, на даний час виникла потреба у збільшенні розміру аліментів на утримання сина у зв`язку збільшенням його вікових потреб, необхідністю навчання, в тому числі і позакласного та додаткового, особистого духовного та фізичного розвитку, оскільки відповідач добровільно та додатково ніякої допомоги не надає, ні матеріальної ні психологічної, а вона самостійно не спроможна в повній мірі матеріально забезпечити розвиток здібностей сина. Позивач також вказала, що після розлучення, за домовленістю з відповідачем, їх син постійно проживав, і на сьогоднішній день постійно проживає з нею за адресою: [ADDRESS] . Вона повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивачка ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Вона повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Батько дитини неодноразово вказував, що він має намір відібрати сина та повезти його до себе в село Василівка Чернівецької області. Кілька місяців тому відповідач забрав дитину з дозволу [PERSON] на кілька днів, але після спливу цього часу він відмовився віддавати сина, перестав відповідати на телефонні дзвінки, мотивуючи тим, що він взагалі не поверне сина. Лише через місяць, після того як позивачка поїхала в село Василівка Чернівецької області, їй вдалося повернути сина за допомогою працівників поліції. Виходячи з того, що увесь час дитина проживала з нею, [PERSON] займається його вихованням та піклуванням, водить до дитячого садочку, син прив`язаний до неї, а відповідач ніколи надовго не залишався з сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина, навіть в період коли вони проживали разом, тому вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання дитини з нею. Враховуючи вищевикладене, позивач просила ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] . Також просила стягнути з відповідача на її користь кошти (аліменти) на утримання сина в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача до досягнення ним повноліття. Ухвалою судді від 19.10.2021 р. дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено до підготовчого засідання. Витребувано від Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Тростянецької селищної ради письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 25.11.2021 р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Тростянецької селищної ради щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 24.01.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Викликано в судове засідання свідка [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити, з підстав та доводів, наведених у ньому. Від допиту свідка відмовився. Позивач підтримала позицію свого представника. Також суду повідомила, що проживає у будинку в селі Демидівка, який придбала раніше, однак право власності на нього ще не зареєструвала. Діти проживають разом з нею. Син [PERSON] повністю здоровий, забезпечений усіма необхідними речами. Позивачка віддає хлопчику свою любов, увагу та турботу. Також вказала, що дитина відвідує дошкільний заклад. Відповідач сплачує аліменти на утримання сина. Однак була така ситуація, що батько забрав дитину і не повертав, тому [PERSON] хоче в судовому порядку визначити місце проживання сина. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подав. Будь-яких клопотань не заявляв. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився. Від начальника служби у справах дітей 12.01.2022 р. надійшло клопотання про розгляд справи без участі служби у справах дітей Тростянецької селищної ради. Поданий раніше висновок підтримала та просила врахувати при ухваленні рішення для захисту найкращих прав та інтересів дитини. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с.9). Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17.03.2020 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.05.2018 р. виконавчим комітетом Василівської сільської ради Сокирянського району Чернівецької області, актовий запис за №03. (а.с.10). Окрім того, судовим наказом Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.08.2021 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). З довідки, виданої виконкомом Тростянецької селищної ради від 05.08.2021 р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не зареєстрована, а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . До складу її сім`ї входять: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.160, ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 3 Конвенції про права дитини, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 09.11.2020 року в справі № 487/7241/18, провадження № 61-22623св19, при визначенні місця проживання дитини суди повинні крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Так, з матеріалів справи вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] за місцем фактичного її проживання за адресою: [ADDRESS] . За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Органу опіки і піклування Тростянецької селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тростянецької селищної ради 19.11.2021 р. №231, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] (а.с.42-44). З вищезазначеного висновку вбачається, що відповідно до довідки від 25.10.20212 р., виданої філією «Демидівський навчально-виховний комплекс: Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І ступеня», [PERSON] виконує свої батьківські обов`язки відносно свої дитини. [PERSON] забезпечений необхідним одягом, взуттям, канцелярським приладдям. Мати співпрацює з керівником та вихователем закладу, адекватно реагує на зауваження та намагається виконувати доручення. Мати дитини цікавиться навчанням і сприяє його розвитку. При обстеженні умов проживання дитини 23.10.2021 р., складеного службою у справах дітей за місцем проживання матері, встановлені задовільні умови проживання дитини. Хлопчик забезпечений усіма необхідними речами, одягом, взуттям, іграшками, книгами. Також у висновку зазначено, що на засіданні комісії з питань захистку прав дитини [PERSON] повідомила, що дитини [PERSON] проживає постійно разом з нею. [PERSON] не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною. Батько хлопчика ніколи надовго не залишався із сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина. Окрім того, до служби у справах дітей Тростянецької селищної ради надійшла заява від [PERSON] , в якій батько повідомив, що він ознайомлений з матеріалами справи про визначення місця проживання дитини та не заперечує проти позовних вимог колишньої дружини та просив розглядати питання про визначення місця проживання сина на комісії з питань захисту прав дитини без його участі. Таким чином, при вирішенні питання про місце проживання дитини, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання [PERSON] , прихильність дитини до матері, з якої вона проживає протягом тривалого часу, участь батька у вихованні сина, який проживає окремо та фактично самоусунуся від подальшої участі у вихованні свого сина, ставлення позивачки до дитини, що створила всі необхідні умови проживання сина у будинку, його подальшого розвитку, піклується про здоров`я дитини, повністю погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з [PERSON] та вважає, що в даному випадку проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд вважає необхідним визначити місце проживання сина сторін, разом з позивачкою, а тому позов у цій частині підлягає до задоволення. Крім того, суд зауважує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки [PERSON] не чинить [PERSON] будь-яких перешкод у їх спілкуванні, побаченні з сином, а також у його вихованні. Суд зазначає, що батько, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я сина, стан його розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Так судом встановлено, що судовим наказом Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.08.2021 р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Враховуючи зміст ст. ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Така ж позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12 вересня 2019 року по справі №459/2181/17. Окрім того, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ від 05 лютого2014 року №6-143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Звернувшись до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів, позивач вказала, що визначений рішенням суду розмір аліментів не достатній для утримання дитини, оскільки збільшилися вікові потреби сина, необхідністю навчання, в тому числі позакласного і додаткового, особистого духовного та фізичного розвитку дитини. Згідно з ч.3 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на [PERSON] , як на позивача, покладається обов`язок доказування і в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з урахуванням приписів статей 141, 180, 182, 190 СК України. Позивач, при зверненні до суду та під час розгляду справи у суді, не надала доказів на підтвердження зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, які можуть слугувати підставою для зміну розміру аліментів. Доводи позивача про те, що син [PERSON] , [INFO] у віці трьох років потребує певних додаткових витрат для його розвитку не може слугувати підставою для зміни розміру аліментів, оскільки дані обставини вже існували на час винесення судового наказу Тростянецьким районним судом Вінницької області від 02.08.2021 р. в справі № 147/730/21. Окрім того, позивач не подала доказів, що після винесення цього судового наказу виникли обставини, які не були враховані судом як підстава для зміни розміру аліментів, передбачені положеннями статті 192 СК України. За таких обставин, в частині позовних вимог про зміну розміру аліментів позивачу необхідно відмовити. Варто зазначити, що стягувач аліментів за наявності для того підстав не позбавлена права і в подальшому ставити питання про зміну розміру стягуваних аліментів зі зміною способу їх стягнення чи без такої зміни, чи діяти в інший передбачений законом спосіб на захист прав дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини підлягає до задоволення, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Outcome: partial