Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Кучінський І.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділення частки земельної ділянки із спільної сумісної власності. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить 47/100 частин домоволодіння розташовані в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності від 17.10.2002 року, яке видано виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради м. Харкова від 01.10.2002 року та зареєстровано КП «Харківське Міське БТІ» 29.10.2002 року за реєстровим № 1203. Крім того, 27.01.2011 на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі № 2-280/11 за позивачем визнано право власності на самочинне будівництво, а саме господарські споруди сарай літ. Е, площею 22,8 кв.м., гараж літ Д, площею 64,0 кв. м., підвал літ. Г, площею 96.7 кв. м., в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване в КП «Харківське Міське БТІ» 28.07.2001, реєстраційний № 34251041. Земельна ділянка площею 0,0989 га, на якій розташоване вищевказане домоволодіння належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ХР № 066202 виданим на підставі XVI сесії XXIV скликання Харківської міської ради від 24.09.2003 року № 190/03 та зареєстрованого Харківським міським управлінням земельних ресурсів 12.03.2004 року. Відповідачу, на праві приватної власності належить 53/100 частин домоволодіння розташовані в [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності від 17.10.2002 року, яке видано виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради м. Харкова від 01.10.2002 року та зареєстровано КП «Харківське Міське БТІ» 29.10.2002 року. В користуванні позивача та відповідача знаходяться: житловий буд. літ. А-1, житловий будинок літ. Б-1, сараї літ. М, літ. Т, літ. Ч, літ. П, льох літ. К, літ. Л, вбиральня літ. И, літ. З, огорожа № 3, № 4, частина № 1, водопровід № 5, розташовані на земельній ділянці площею 989 кв.м. В вищезазначеному будинковолодінні склались фактичне користування житловими будівлями, а саме: позивач користувався житловим будинком літ. Б-1, а відповідач користувався житловим будинком літ. А-1. На теперішній час відповідач знищив будинок, який знаходився у його фактичному користуванні, а саме житловий буд. літ. А-1, а позивач з метою поліпшення житлових умов за свої власні кошти самовільно побудував будівлі сарай літ.Е, гараж літ. Д та підвал літ. Г та визнав на них право власності в установленим законом порядку. У зв`язку з чим просив суд виділити у його власність, земельну ділянку розміром 0,04945 га. із земельної ділянки площею 0,0989 га. із кадастровим номером 6310138800:05:021:0001, яка є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , що розташована в [ADDRESS] , відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №066202, виданого на підставі XVI сесії XXIV скликання Харківської міської ради від 24.09.2003 року №190/03 та зареєстрованого Харківським міським управлінням земельних ресурсів 12 березня 2004 року, припинивши у зв`язку із цим право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказану вище земельну ділянку. Ухвалою суду від 22.04.2021 провадження по вищевказаній справі відкрито в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 13.10.2021 у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~08.12.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач, зазначає, що позивач не ставить питання про визначення частки в праві власності на земельну ділянку та позивачем не визначаються частки, межі і конфігурація і розташування такої земельної ділянки. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 15.02.2022 представнику відповідача поновлено строк для подання відзиву на позов. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представником позивача подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив суд задовільнити позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Підставами для такого висновку суду є наступне. Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності від 17.10.2002 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради м.Харкова від 01.10.2002 за №251 [PERSON] на праві приватної власності належить 47/100 частин домоволодіння розташовані у [ADDRESS] . Згідно витягу про державну реєстрацію прав №30775814 від 28.07.2011 [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності / б/н / 17.10.2002 Червонозаводського районна рада та / справа №2-280/11 / від 27.01.2011 заочне рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова на праві приватної власності належить 47/100 частин домоволодіння розташовані у [ADDRESS] . Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №066202, на земельну ділянку площею 0.0989 га у межах згідно з планом, яка розташована: [ADDRESS] , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310138800:05:021:0001 належить [PERSON] та [PERSON] , без визначення часток у спільній власності. При вирішенні спору суд виходить з того, що відповідно до вимог ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно вимог ч.3, 4\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог\~ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Положення ст. 89 Земельного кодексу України визначає, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~16.04.2004\~№ 7\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ\~зазначено наступне»п.п. "е" п.18 визначено, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7, зазначено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 роз`яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Судовим розглядом встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності співвласникам: [PERSON] належить на праві власності 53/100 частин та [PERSON] належить на праві власності 47/100 частин; земельна ділянка, кадастровий номер 6310138800:05:021:0001 за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст.76, ч.1,\~2\~ст.77, ст.79,\~80 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не заявлено позовні вимоги про визначення частки в праві власності на земельну ділянку. Заявляючи позовну вимогу про виділення у власність земельну ділянку розміром 0,04945га із земельної ділянки площею 0,0989га із кадастровим номером 6310138800:05:021:0001, яка є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] , що розташована в [ADDRESS] , позивачем та його представником не визначаються частка, межі, конфігурація і розташування такої земельної ділянки. Крім того, позивачем та його представником не заявлено клопотання про проведення судової експертизи для з`ясування спеціальних питань, які відносяться до предмета доказування у даній справі. Аналізуючи зазначені норми, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження його позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed