Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] . адреса реєстрації: [ADDRESS] ) грошові кошти в розмірі 1000000, 00 (один мільйон) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Київським відділом поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області здійснювалося досудове слідство у кримінальному провадженні за № 12016220490003189 від 09.05.2016р. внесеного до СРДР за ч. 1 ст. 263 КК України. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювалося Харківською місцевою прокуратурою № 2. 17.05.2016р. [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу. 11.05.2016р. слідчий по справі звернувся до Київського районного суду м. Харкова із клопотанням про арешт майна якому просив накласти арешт на автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAR.EG» реєстраційний номер [NUMBER] та пістолет з номером [NUMBER] напис made in Czechoslovakia, salue blank 14. на протилежній поверхні збоку мається відтиск, 701, на затворі та на стволі, з магазином, в якому маються патрони з вказаними вище маркуваннями в кількості 7 (семи) штук. Ухвалою по справі 640/7404/16-к від 11.05.2016р., клопотання було задоволено частково, накладено арешт на пістолет та патрони, в частині накладення арешту на автомобіль судом було відмовлено у задоволенні клопотання. 17.05.2016р. [PERSON] було допитано у якості підозрюваного, що підтверджується протоколом допиту підозрюваного від 17.05.2016р. 18.05.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання начальника відділення слідчого відділу Київського ВП ГУ НП в Харківській області підполковника поліції Іщенко Ю.В., погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Чубом Р.В., про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного [PERSON] . Підозрюваний [PERSON] та його захисники заперечували щодо застосування до підозрюваного запобіжного заходу з огляду на його необґрунтованість. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.05.2016р., слідчому було відмовлено у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Натомість судом було застосовано відносно [PERSON] , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено підозрюваного наступні обов`язки: 1)прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою: 2)не відлучатися із м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) \~ \~ \~ \~повідомляти слідчого, прокурора, чи суд про зміну свого місця проживання. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2016р. була залишена в силі ухвала Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.05.2016р., щодо обрання відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання. Обраний запобіжний захід застосовувався відносно [PERSON] протягом усього періоду досудового слідства та під час судового розгляду і був скасований лише вирком від 26.12.2018р., який набрав законної сили 30.01.2020р. 06.07.2016р. з метою виконання постанови прокурора слідчим Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області підозрюваний [PERSON] був запрошений для відібрання зразків буккального епітелію. Підозрюваний та його захисник Корнева О.С. ознайомилися із постановою та отримали її копію. Захисником [PERSON] було подано слідчому заперечення на вимогу про відібрання біологічних зразків для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. В свою чергу підозрюваний [PERSON] відмовився добровільно надати свої біологічні зразки, про що власноручно вказав у постанові. 11.07.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківської області старшого лейтенанта поліції Коммунарова П.О., погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Чубом РАЇ., згідно якого просить надати дозвіл на відібрання біологічних зразків буккального епітелію, тобто зразків біологічного походження, по яких можна виділити ДНК-профіль у підозрюваного [PERSON] для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.07.2016р., слідчому було відмовлено у задоволенні клопотання. 20.07.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківської області старшого лейтенанта поліції Коммунарова П.О. погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Огородніковим А.Д. згідно якого слідчий просив надати дозвіл на відібрання біологічних зразків буккального епітелію, тобто зразків біологічного походження, по яких можна виділити ДНК-профіль у підозрюваного [PERSON] , для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 21.07.2016р., слідчому було відмовлено у задоволенні клопотання. 04.08.2016р. підозрюваного [PERSON] та його захисників було повідомлено про закінчення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів. 08.08.2016р. підозрюваного [PERSON] та його захисників було ознайомлено із матеріалами кримінального провадження. 08.08.2016р. підозрюваному [PERSON] було вручено копію обвинувального акту від 08.08.2016р., а також надано реєстр матеріалів досудового розслідування. 16.08,2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшли матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220490003189 від 09.05.2016р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 263 КК України, що відображено у відповідній ухвалі від 16.08.2016р. по справі 640/12660/16-к. 26.12.2018р. Київський районний суд м. Харкова за результатами розгляду кримінального провадження №12016220490003189 від 09.05.2016р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 263 КК України, постановив вирок у справі 640/12660/16-к., відповідно до якого [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України / виправдано. 30.01.2020р. Ухвалою Харківського апеляційного суду по справі 640/12660/16-к. виправдувальний вирок Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2018р. стосовно [PERSON] було залишено без змін. Загалом, протягом судового розгляду справи, позивач приймав участь у величезній кількості судових засідань. Під час розгляду справи у суді першої інстанції із різних підстав, тричі змінювався склад суду. Загалом справа перебувала у суді більш ніж три роки. [PERSON] незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності у період із 17.05.2016р. (дата повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину) до 30.01.2020р. (дата набрання законної сили вироком Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2018р. по справі 640/12660/16), тобто всього 44 (сорок чотири\ місяці. Без достатніх правових підстав слідчий за погодженням із прокурором повідомив його про підозру в скоєнні злочину; без достатніх правових підстав, слідчий за погодженням із прокурором намагався неодноразово отримати дозвіл на відібрання біологічних зразків буккального епітелію громадянина [PERSON] , без достатніх правових підстав до нього був застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, який діяв до моменту постановлення виправдувального вироку; протягом 44 (сорока чотирьох) місяців [PERSON] знаходився під слідством і судом та фактично в очах рідних, близьких та оточуючих був виставлений злочинцем; протягом всього часу перебування під слідством та судом, позивач вимушений був відстоювати та доводити свою невинуватість. В наслідок описаних дій, громадянину [PERSON] була завдана моральна шкода, яка полягала у приниженні його честі та гідності, душевних та психічних стражданнях, моральних втратах, яких він зазнав внаслідок незаконних дій слідства. прокуратури і суду, що призвело до погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, внаслідок вказаних дій, протягом більш ніж трьох років була обмежена свобода його пересування. З огляду викладене позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 20.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. 12.07.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву представника ГУНП в Харківській області Биковченко Н., відповідно до якого представник відповідача просить позов [PERSON] залишити без задоволення з наступних підстав. За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -Закон), ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода відшкодовується громадянинові у наведених у ст. 1 цього Закону випадках. Частиною 1 ст. 1 Закону передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Тобто визначальною ознакою правових підстав відшкодування моральної шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. Досудове розслідування було розпочате внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину та події злочину могло бути встановлено лише у рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні. Згідно з нормами КПК України до особи можуть бути застосовані заходи з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства та суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Тому, з урахуванням інкримінованих позивачу злочинів застосування відносно нього відповідних процесуальних заходів було цілком обґрунтованими діями з точки зору кримінально-процесуального законодавства України та не було дією, яка не відповідає вимогам КПК України. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Таким чином, особа не може порушити питання про компенсацію, якщо їй не була завдана моральна шкода. Так, відповідно до частин 5 та 6 ст. 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральна шкода відшкодовується тільки коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у сумі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди. Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~п.1\~ч.1\~ст.264\~ЦПК України\~під час\~прийняття рішення\~зокрема,\~вирішує чи\~мали місце\~обставини,\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться в позовній заяві, не надавши належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та, відповідно, розмір її компенсації. Позовна заява взагалі не містить доказів спричинення моральної шкоди. Враховуючи, що позивачем не надано до суду жодного доказу, на підтвердження факту спричинення йому будь - якої шкоди з боку ГУНП в Харківській області, представник відповідача вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні. 20.08.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Харківської обласної прокуратури Владимирець А. Так, представник вказує на те, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016220490003189 від 09.05.2016 за фактом придбання, носіння, зберігання [PERSON] вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Під час досудового розслідування, 17.05.2016 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Вироком Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2018, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.01.2020, [PERSON] за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини в інкримінованому злочині. Таким чином, [PERSON] з 17.05.2016 по 30.01.2020 перебував під слідством та судом, а саме 44 місяці та 13 днів. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02.12.15 у справі №6-2203цс15, від 24.04.2017 у справі № 6-2885цс16, від 22.06.2017 у справі № 6-501 цс 17. Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлена мінімальна заробітна плата з 1 січня у розмірі - 6000 грн. Отже, за умови доведеності спричинення позивачу моральних страждань в якості розрахункової величини необхідно застосовувати саме 6000 грн. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Так, позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Отже, у разі доведеності позивачем заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, розмір відшкодування підлягає розрахунку враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом, а саме з 17.05.2016 по 30.01.2020. Представник відповідача просить суд у задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] відмовити. 09.11.2021 засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив відповідача Харківської обласної прокуратури за підписом представника позивача адвоката Корневої О.С. Позивач не погоджується із доводами, викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву, вказує, що [PERSON] незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності у період з 17.05.2016р. до 30.01.2020р., тобто всього 44 місяці. Виправдувальний вирок відносно [PERSON] свідчить про безпідставність застосування не тільки запобіжного заходу але і взагалі кримінального переслідування щодо нього, починаючи із моменту проведення протиправного обшуку автомобіля, яким він користувався. Позивач вважає обґрунтованими та доведеним той факт, що у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. 24.12.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника Державної казначейської служби України С.В. Грошева, відповідно до якого просить відмовити [PERSON] позовних вимогах в повному обсязі з наступних підстав. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди. Тому страждання, його характер та глибину, потрібно доводити, щоб довести наявність моральної шкоди. Однак не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Та не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій. їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки. Також, сам лише факт порушення прав не може слугувати виключно підставою для стягнення моральної шкоди, так як шкода має бути обов`язковою підтверджена належними та допустимими доказами. А тому, моральна шкода повинна бути доведена Позивачем. При цьому, доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльності моральної шкоди. 09.02.2022 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив представника відповідача Державної казначейської служби України за підписом представника позивача адвоката Корневої О.С. Позивач не погоджується із доводами, викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву, вказує, що у позовній заяві позивачем одним із відповідачів було визначено Державу Україну в особі Державної казначейської служби України (не сама Державна казначейська служба). Відшкодування моральної шкоди, згідно із положеннями ст. 4 Закону, відбувається за рахунок коштів державного бюджету. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001р. по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно ст. 70 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона. Позиція позивача кореспондується зі сталою практикою ВС з цього питання. Так у свої постанові у справі № 346/5428/17 від 10.11.2021р. ВС/КЦС зазначив, що: «З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона». У відзиві, відповідач, посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) ставить під сумнів, те що внаслідок протиправних дій органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, позивачеві було завдано моральної шкоди. [PERSON] незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності у період із 17.05.2016р. (дата повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину) до 30.01.2020р. (дата набрання законної сили вироком Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2018р. по справі 640/12660/16), тобто всього 44 (сорок чотири) місяці, із цим твердженням погоджується прокуратура у відзиву. 44 місяці, тобто майже 4 роки, позивач витрачав свої значні емоційні сили, грошові кошти на те, що б довести, що обвинувачення висунуте проти нього є незаконним. Це неминуче мало наслідком зміну його звичного способу життя, оскільки кожен вчинок, кожну подію, що стосувалася його особисто, позивач повинен був підпорядковувати тій обставині, що він є підозрюваним/обвинувачуваним. Позивачеві інкримінувалося вчинення злочину передбаченого ч. 1 cm. 263 КК України, а саме: носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу. Санкція цієї статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Обставина тяжкості можливого покарання, стала серйозним емоційним випробуванням для позивача, оскільки увесь цей час він жив усвідомлюючи реальну загрозу свого перебування на свободі. З огляду на наявність виправдувального вироку, позивач без відповідної правової підстави, протягом 44 місяців був притягнутий до кримінальної відповідальності. При цьому майже увесь цей період щодо нього застосовувалась міра запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, із покладеним на нього обов`язки. Внаслідок чого громадянин [PERSON] був частково позбавлений можливості вільно пересуватися, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином негативно впливає на її життя. Чим було принижено його людську гідність та порушене одне з основоположних прав людини - на свободу та особисту недоторканість. Крім того, у зв`язку із застосуванням до позивача міри запобіжного заходу та наявності постійної необхідності приймати участь у різних процесуальних діях позивач був обмежений у вільному виборі поведінки та способу життя. Зазначені події були для гр. [PERSON] стресовою психоемоційною ситуацією, яка внесла кардинальні зміни у звичний спосіб його життя, призвела до руйнування значущих моральних цінностей та довіри до людей. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності гр. [PERSON] зазнав моральної шкоди, яка полягає у психічних, душевних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу. Усе це призвело до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидкої втомлюваності, пасивності, зниженого настрою, пригніченості, фіксованості на негативних переживаннях, емоційної напруги, настороги, тривога з приводу майбутнього, думки про реакцію близьких та оточуючих з приводу цієї ситуації. Протягом судового розгляду справи, позивач приймав участь у величезній кількості судових засідань. Під час розгляду справи у суді першої інстанції із різних підстав, тричі змінювався склад суду. Загалом справа перебувала у суді більш ніж три роки. І весь цей час, значні зусилля та емоиійні ресурси позивач вимушений був підпорядковувати відстоюванню справедливості, доведенню своєї невинності, захищаючи свої честь і гідність. Тяжкість пережитих моральних страждань, посилюється тим, що позивач, знає та завжди знав, що жодних протиправних дій ним вчинено не було, що він є жертвою протиправних дій співробітників правоохоронних органів. Зазначена обставина, а саме кричущі порушення під час проведення процесуальних дій, з боку співробітників поліції, досліджувалася під час розгляду обвинувального акту у суді та знайшла своє підтвердження і була покладена в основу виправдувального вироку. Наданий до позовної заяви виправдувальний вирок відносно [PERSON] по справі 640/12660/16 від 26.12.2018р., свідчить про безпідставність застосування не тільки запобіжного заходу але і взагалі кримінального переслідування щодо нього, починаючи із моменту проведення протиправного обшуку автомобіля, яким користувався останній. Позивач вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.09.2018р. по справі № 686/23731/15-ц підтвердила беззаперечне право позивача на відшкодування моральної шкоди завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Слід звернути увагу, що відповідач у своєму відзиві фактично визнав і погодився із заявленим нами періодом відшкодування, а саме із 17.05.2016р. по 30.01.2020р. та із застосованою нами розрахунковою величиною - мінімальної заробітної плати у розмірі 6000, 00 грн. Ухвалою суду від 30.11.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. В судове засідання сторони не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Як визначено у ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі\~16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій\~статті 16 ЦК України\~визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 17.05.2016р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу. 10.05.2016р. слідчий по справі звернувся до Київського районного суду м. Харкова із клопотанням про арешт майна якому просив накласти арешт на автомобіль «VOLKSWAGEN TOUAR.EG» реєстраційний номер [NUMBER] та пістолет з номером [NUMBER] напис made in Czechoslovakia, salue blank 14. на протилежній поверхні збоку мається відтиск, 701, на затворі та на стволі, з магазином, в якому маються патрони з вказаними вище маркуваннями в кількості 7 (семи) штук. Ухвалою по справі 640/7404/16-к від 11.05.2016р., клопотання було задоволено частково, накладено арешт на пістолет та патрони, в частині накладення арешту на автомобіль судом було відмовлено у задоволенні клопотання. 18.05.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання начальника відділення слідчого відділу Київського ВП ГУ НП в Харківській області підполковника поліції Іщенко Ю.В., погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Чубом Р.В., про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.05.2016р., слідчому відмовлено у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Застосовано відносно [PERSON] , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено підозрюваного наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою; не відлучатися із м. Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора, чи суд про зміну свого місця проживання. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2016р. була залишена в силі ухвала Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.05.2016р., щодо обрання відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання. 11.07.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківської області старшого лейтенанта поліції Коммунарова П.О., погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Чубом РАЇ., згідно якого просить надати дозвіл на відібрання біологічних зразків буккального епітелію, тобто зразків біологічного походження, по яких можна виділити ДНК-профіль у підозрюваного [PERSON] для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 18.07.2016р., слідчому відмовлено у задоволенні клопотання. 20.07.2016р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого Київського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківської області старшого лейтенанта поліції Коммунарова П.О.. погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 Огородніковим А.Д.. згідно якого слідчий просив надати дозвіл на відібрання біологічних зразків буккального епітелію, тобто зразків біологічного походження, по яких можна виділити ДНК-профіль у підозрюваного [PERSON] , для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі 640/7404/16 від 21.07.2016р., слідчому відмовлено у задоволенні клопотання. 08.08.2016р. складено обвинувальний акт внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220490003189 від 09.05.2016р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 263 КК України. 26.12.2018р. Київський районний суд м. Харкова за результатами розгляду кримінального провадження №12016220490003189 від 09.05.2016р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 263 КК України, постановив вирок у справі 640/12660/16-к., відповідно до якого [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України - виправдано. 30.01.2020р. Ухвалою Харківського апеляційного суду по справі 640/12660/16-к. виправдувальний вирок Київського районного суду м. Харкова від 26.12.2018р. стосовно [PERSON] було залишено без змін. Статтею 19\~Конституції\~України\~встановлено,\~що\~органи\~державної влади\~та\~органи\~місцевого самоврядування,\~їх\~посадові\~особи зобов`язані\~діяти\~лише\~на підставі,\~в\~межах\~повноважень та\~у\~спосіб,\~що\~передбачені\~Конституцією та\~законами\~України. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Таким чином, цивільним законодавством України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку\~постановлення виправдувального вироку суду. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував\~під слідством та судом 44 місяці\~незаконно, оскільки\~вироком Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року у справі № 640/12660/16-к обвинуваченого [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, та виправдано. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому, законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості\~відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 644/9923/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 405/6920/16, від 20 грудня 2019 року у справі № 465/5299/15-ц, від 11 жовтня 2019 року у справі 757/53996/17. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що наявність виправдувального вироку про визнання [PERSON] невинуватим у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, є вагомою підставою для стягнення на його користь моральної шкоди, однак суд вважає за необхідне зменшити її розмір. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 6000 грн. Визначаючи розмір завданої позивачеві моральної шкоди, суд застосовує частину третю статті 13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та приходить висновку, що мінімальний розмір такої шкоди становить 222 000,00 грн. (6000,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом першої інстанції) Х 37 (строк незаконного перебування під слідством) = 222 000,00 грн.), однак врахувавши тривалість перебування [PERSON] під слідством, врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті й виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважав за потрібне стягнути на його користь 264000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, відповідно, не обмежуючись, законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, оскільки зважаючи на загальний, значний термін перебування під слідством і судом позивача, перевищення визначеного судом розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом розміру є виправданим у цій ситуації. Посилання відповідачів на те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка в особі відповідних органів, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом, може брати участь у судових процесах, бути стороною у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.\~76\~, ч. 1,\~2\~ст.\~77, ч. 1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги, однак суд зменшує розмір відшкодування завданої моральної шкоди до 264000 грн. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до п.13 ч.2\~ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Оскільки позивач у такій категорії справи звільнена від сплати судового збору, ці витрати відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial