Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), в якому просила за ухилення від виконання батьківських обов`язків позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , та змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, що стягуються з [PERSON] на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року по справі №569/12120/15-ц з твердої грошової суми в розмірі 400 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно на розмір 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 02 липня 2004 року по 29 листопада 2016 року. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . 29 листопада 2016 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між нею та відповідачем розірвано, місце проживання дітей визначено з нею, і стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 400 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 26 серпня 2015 року і до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку. При цьому, відповідач не приймає участі у вихованні спільних дітей, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток, участі у додаткових витратах на дитину відповідач також не приймає. Більше того, відповідач станом на 06 червня 2021 року на виконання рішення суду не сплатив на її користь жодних аліментів на утримання дітей. Разом з тим, на сьогоднішній день з урахуванням віку та потреб дітей, витрати по їх утриманню значно зросли, оскільки складаються із забезпечення фізичних, розумових моральних, духовних та інших потреб, тому очевидним є те, що грошові кошти у розмірі 400 грн. 00 коп. є мізерними, не відповідають встановленому Законом мінімальному гарантованому розміру аліментів на дитину відповідного віку та навіть частково не покривають потреби їх спільних з відповідачем дочок. Вона витрачає значні кошти на утримання та забезпечення всіх необхідних побутових, соціальних та інших потреб дітей. Вона офіційно працевлаштована, під час відпусток їздить на тимчасові заробітки у Польщу, однак сама не в силі забезпечити належне утримання дітей. Відтак, вважає за необхідне шляхом подання позовної заяви про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення змінити розмір аліментів з твердої грошової суми у розмірі по 400 грн. 00 коп. на кожну дитину на 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, навіть на час існування шлюбу відповідач після народження дітей не забрав їх без поважних причин із пологового будинку. Протягом всього їхнього спільного життя і до теперішнього часу відповідач не займався і не займається вихованням, утриманням, духовним та фізичним розвитком дітей. Він нічим не допомагає дітям, не цікавився їх перебуванням у дитячому дошкільному закладі та не цікавиться навчанням в школі, не відвідує батьківських зборів. Батько навіть не знає інтересів дітей, не вітає їх з днем народження, не дарує подарунків до свят, практично з дітьми не спілкується. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Більше того, відповідач перешкоджає старшій дочці [PERSON] отримати освіту за кордоном. Таким чином, відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню дітей, а у випадку старшої дочки [PERSON] - перешкоджає здобуттю нею фахової освіти. Її неодноразові намагання змінити поведінку батька в кращу сторону, шляхом умовляння його зайнятись утриманням та виховання дітей, бажаного результату не дали. Вона фактично сама виховує, утримує, забезпечує дітей усім необхідним. Відвідує батьківські збори, цікавиться їх успіхами, створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дочок. Відповідач [PERSON] має можливість, але не займається вихованням та утриманням своїх дітей. У зв`язку з бездіяльністю, а саме не бажанням батька брати участь у вихованні та забезпечені їх матеріального благополуччя, створились умови, які шкодять інтересам дітей. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей, вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується їх розпискою. 11 лютого 2022 року позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Хмельницькій області від 05 серпня 2021 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 09 квітня 2008 року. 29 листопада 2021 року та 21 січня 2022 року до суду повернулися не врученими судові повістки для відповідача на 21 грудня 2021 року та на 11 лютого 2022 року з довідками поштового відділення про причини повернення/досилання, де вказані причини повернення - адресат відсутній за вказаною адресою. Згідно ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Відповідно до частини 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки судові повістки, направлені судом відповідачу за адресою, за якою зареєстровано його місце проживання, не одержані, повернуті суду з відмітками - адресат відсутній за вказаною адресою, тому суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Окрім того, суд зауважує, що відповідач загалом обізнаний про наявність вказаної справи, оскільки позовну заяву з додатками, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі, судову повістку отримав 06 жовтня 2021 року (а.с.39 зворот). Враховуючи, що про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, що підтверджується розпискою. 11 листопада 2021 року представник третьої особи [PERSON] подала заяву, в якій просила судові засідання проводити без участі представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради. Висновок органу опіки та піклування від 29 жовтня 2021 року №08-2009 підтримує, не заперечує проти задоволення позову. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 21 липня 2006 року, серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження, виданим Чотирбоківською сільською радою Шепетівського району Хмельницької області 06 травня 2009 року, серії [NUMBER] відповідно. Як слідує з рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року в справі №569/12120/15, яке набрало законної сили 20 грудня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено проживати разом з матір`ю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 400 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 26 серпня 2015 року і до досягнення дітьми вісімнадцятирічного віку. Відповідно до довідки про неотримання аліментів від 02 червня 2021 року №22906, виданої Шепетівським міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), [PERSON] дійсно не отримувала аліментів від [PERSON] за період з 26 серпня 2015 року по 01 червня 2021 року згідно виконавчого листа №569/12120/15-ц від 11 січня 2017 року, який видано Рівненським міським судом про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі по 400 грн. на кожну дитину, починаючи з 26 серпня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Як слідує з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 29 жовтня 2021 року №08-2009 [PERSON] та [PERSON] з матір`ю та бабою проживають за адресою: [ADDRESS] . Квартира трикімнатна, з усіма зручностями. Кімнати ізольовані, достатньо мебльовані, наявна необхідна побутова техніка, в кімнатах чисто, затишно. [PERSON] і [PERSON] забезпечені всім необхідним для фізичного та духовного розвитку, проживання та виховання. [PERSON] навчається у ЗОШ № 25 м. Рівне. Згідно з характеристикою, виданою навчальним закладом на дитину, батько на контакт з класним керівником за час навчання дочки в школі не виходив. 26 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до керівника закладу з проханням зустрітися з дочками [PERSON] та [PERSON] , яка на той час також навчалася у ЗОШ № 25. Діти не виявили бажання зустрічатися з батьком. Зважаючи на рішення дітей, [PERSON] було відмовлено в зустрічі з ними у межах навчального закладу та запропоновано вирішити це питання з матір`ю дітей. [PERSON] з 01 вересня 2021 року навчається у Рівненській гімназії «Гармонія». За інформацією навчального закладу, батько жодного разу не відвідував школу, не цікавився успішністю та шкільним життям дитини. [PERSON] надала службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що батько не бере участі в її житті, не забезпечує матеріально, не цікавиться її шкільним життям вже упродовж семи років. Зустрічі, які були у дитини з батьком, залишилися для неї незрозумілими та дивними. З її слів батько переслідує лише свої інтереси, нав`язує своє негативне бачення в житті, постійно ображає маму та все, що вона робить. [PERSON] також пояснила, що батько не бере ніякої участі у її житті, не цікавиться її інтересами та шкільним життям. Вона не бажає зустрічатися з ним через дивну і незрозумілу їй поведінку. [PERSON] знає, що мама звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення тата батьківських прав і підтримує її в цьому. Питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дітей [PERSON] та [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 27 жовтня 2021 року. На засіданні була присутня мати [PERSON] . Батько [PERSON] на засідання комісії не з`явився. Комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON] , прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає перелік обов`язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частини четвертої статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, не спілкується з дочками, не надає матеріальної допомоги, не піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Доказів того, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з поважних причин судом не встановлено, а тому суд вважає, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши надані докази, а також вищевказані законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд доходить висновку, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх неповнолітніх дітей, тому, вважає необхідним позбавити його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в разі зміни свого ставлення до дітей, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини другої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною третьою статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що стягувач бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у частці від доходу відповідача, відповідно суд доходить висновку про необхідність зміни аліментів, що стягуються з відповідача у твердій грошовій сумі та враховуючи положення законодавства щодо права того з батьків, з яким проживає дитина, вирішувати питання щодо способу стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягувати в подальшому з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхніх спільних дітей у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. При цьому, позивач просить стягнути аліменти в новому розмірі з дня пред`явлення позову до суду, однак п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує на те, що визначені в порядку ст.192 СК України аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимоги про зміну розміру аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, а судовий збір за позовну вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial