Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить встановити факт його постійного проживання разом з батьком [PERSON] на день його смерті, яка настала [INFO] ; а також визнати за ним в порядку спадкування за законом після матері [PERSON] , померлої [INFO] , та померлого батька право на належне померлим право на земельну частку (пай) на підставі відповідних сертифікатів. Свої вимоги обгрунтовує тим, що після смерті матері відкрилася спадщина на земельну частку (пай), щодо якої вона не залишала заповіт, а із спадкоємців за законом першої черги були чоловік, який не прийняв її спадщину, та позивач, який прийняв її спадщину за фактом безпосереднього перед її смертю проживання разом з нею, за яким прийнята ним спадщина визнається належною йому з моменту відкриття спадщини. Після смерті батька також відкрилася спадщина на земельну частку (пай), щодо якої він не залишав заповіт, а із спадкоємців за законом першої черги був тільки позивач, який вважається таким, що прийняв його спадщину за фактом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та яка належить йому з часу відкриття спадщини. Позивач вказує на те, що листами №№ 08/01-16 та 09/01-15 від 12.01.2022 року державного нотаріуса Романової І.С. Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), яке належало його померлим батькам [PERSON] та [PERSON] з посиланням на відсутність оригіналів належних померлим батькам сертифікатів на право на земельну частку (пай), відсутність документів про прийняття спадщини і про місце відкриття спадщини. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явились, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити повністю (а.с. 35). Представник відповідача Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області у підготовче судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов визнає і не заперечує проти його задоволення (а.с. 33). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, а ч. 4 ст. 206 ЦПК встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши надані позивачем та витребувані за клопотанням його представника докази, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про смерть, виданого на підставі запису за № 1223 складеного 11 березня 2002 року Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] померла [INFO] у Микитівському районі міста Горлівка Донецької області (а.с. 9). Відповідно до п. 12 ч. 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-VIII, в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка. За інформацією міжрайонного управління у Великомихайлівському та Захарівському районах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 26.09.2019 року № 1437/125-19 та витягом з книги реєстрації сертифікатів, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» розміром 5,6 в умовних кадастрових гектарах на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0196667, виданого 10 вересня 1996 року Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області та зареєстрованого 10 вересня 1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 667. Зазначено, що вартість земельної частки складає 44491,67 грн., вона в натурі не виділялась і державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався (а.с. 10-11). Згідно свідоцтва про народження, виданого на підставі актового запису за № 20 складеного 01 листопада 1957 року Росіянівською сільською радою Фрунзівського району Одеської області, позивач народився [INFO] в селі Росіянівка Фрунзівського району Одеської області від батьків: [PERSON] і [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до відмітки у паспорті [PERSON] [NUMBER] , виданому 15 травня 1998 року Фрунзівським РВ УМВС України в Одеській області, вона з 14 червня 2000 року була зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 13). За довідкою № 106 від 28.09.2019 року житлово-будівельного кооперативу «Юність» (вул. Жукова 6 м. Горлівка Донецької області), мати позивача [PERSON] з 14.06.2000 року була прописана (зареєстрована) по [ADDRESS] , а фактично без прописки (реєстрації) з червня 2000 року і до дня своєї смерті, що настала [INFO] , постійно проживала з позивачем за адресою - [ADDRESS] (а.с. 14). Ця довідка видана на підставі акту від 27.09.2019 року щодо фактичного проживання особи, складеного жителями будинку [ADDRESS] [PERSON] кв. [ADDRESS] , [PERSON] кв. [ADDRESS] , [PERSON] кв. 30, в якому також зазначено, що [PERSON] у вказаний період проживала з позивачем однією сім`єю, вели спільні витрати та мали спільний бюджет і харчування, придбавали речі для спільного користування, разом приймали участь у витратах з утримання квартири, мали домовленість про порядок користування приміщеннями квартири. Позивач у вказаний період здійснював догляд за своєю матір`ю і після її смерті здійснив її поховання. У цьому акті вказано, що зазначені обставини підтверджені особами, що підписали цей акт, які проживали у сусідстві і були особисто знайомі з [PERSON] та яким вказані у акті обставини особисто відомі, а їх підписи на акті посвідчені в.о. голови правління ЖБК «Юність» (а.с. 15). Вказана довідка та акт на штампах і печатках мають позначення «ДНР» і «Донецька Народна Республіка». Згідно свідоцтва про смерть, виданого на підставі запису за № 417 складеного 28 січня 2005 року Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] у Микитівському районі міста Горлівка Донецької області (а.с. 16). За інформацією міжрайонного управління у Великомихайлівському та Захарівському районах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 26.09.2019 року та витягом з книги реєстрації сертифікатів, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» розміром 5,6 в умовних кадастрових гектарах на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0196617, виданого 10 вересня 1996 року Фрунзівською районною державною адміністрацією Одеської області та зареєстрованого 10 вересня 1996 року в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 617. Зазначено, що вартість земельної частки складає 44491,67 грн., вона в натурі не виділялась і державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався (а.с. 10, 17). За довідкою № 107 від 28.09.2019 року житлово-будівельного кооперативу «Юність» (вул. Жукова 6 м. Горлівка Донецької області, батько позивача [PERSON] , [INFO] , з 14.06.2000 року була прописаний (зареєстрований) по [ADDRESS] , а фактично без прописки (реєстрації) з червня 2000 року і до дня своєї смерті, що настала [INFO] , постійно проживав з позивачем за адресою - [ADDRESS] (а.с. 18). Ця довідка видана на підставі акту від 27.09.2019 року щодо фактичного проживання особи, складеного жителями будинку [ADDRESS] [PERSON] кв. [ADDRESS] , [PERSON] кв. [ADDRESS] , [PERSON] кв. 30, в якому також зазначено, що [PERSON] у вказаний період проживав з позивачем однією сім`єю, вели спільні витрати та мали спільний бюджет і харчування, придбавали речі для спільного користування, разом приймали участь у витратах з утримання квартири, мали домовленість про порядок користування приміщеннями квартири. Позивач у вказаний період здійснював догляд за своїм батьком і після його смерті здійснив його поховання. У цьому акті вказано, що зазначені обставини підтверджені особами, що підписали цей акт, які проживали у сусідстві і були особисто знайомі з [PERSON] та яким вказані у акті обставини особисто відомі, а їх підписи на акті посвідчені в.о. голови правління ЖБК «Юність» (а.с. 19). Вказана довідка та акт на штампах і печатках мають позначення «ДНР» і «Донецька Народна Республіка». Відповідно до п. 15 ч. 1 і п. 15 ч. 3 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, утворено в Одеській області Роздільнянський район (з адміністративним центром у місті Роздільна) у складі територій, зокрема, Затишанської селищної, Захарівської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також ліквідовано, зокрема, і Захарівський район. У листах №№ 08/01-16 та 09/01-15 від 12.01.2022 року державного нотаріуса Романової І.С. Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області зазначено про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), яке належало його померлим батькам [PERSON] та [PERSON] з посиланням на відсутність оригіналів належних померлим батькам сертифікатів на право на земельну частку (пай), відсутність документів про прийняття спадщини і про місце відкриття спадщини (а.с. 20-21) За інформацією цієї нотаріальної контори від 18.02.2022 року № 114/01-16, [PERSON] і [PERSON] заповіти не залишали, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались, спадкові справ щодо майна померлих [PERSON] і [PERSON] у цій нотаріальній конторі не заводились (а.с. 36). Оцінюючи досліджені докази в частині довідок та актів, що на штампах і печатках мають позначення «ДНР» і «Донецька Народна Республіка», щодо їх належності, допустимості та достовірності суд виходить з наступних положень законодавства. Відповідно до вимог Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII, Указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 був затвердженийПерелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, уп. 1 розділу «Донецька область» якого зазначене місто Горлівка Донецької області України. Згідно ст.ст.1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Положеннями ст.18 цього Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Щодо довідок, виданих на тимчасово окупованій території, застосуванню підлягають вказані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян (постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17). Виходячи з наведених положень законодавства та судової практики, суд вважає, що до наданих позивачем документів, виданих на тимчасово окупованій території, наявні підстави застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки вказаних документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як належних, допустимих та достовірних доказів, оскільки їх невизнання веде за собою серйозні порушення та обмеження права позивача на спадкування майна його батьків. Оскільки, останнім місцем проживання спадкодавців - батьків позивача є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів (стаття 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII). Заяви щодо видачі свідоцтва про право на спадщину своїх батьків позивач подав до Захарівської районної державної нотаріальної контори Одеської області і тому місцем відкриття спадщини його батьків є смт. Захарівка Роздільнянського району Одеської області. Визначаючи існуючі правовідносини за позовними вимогами та їх підставами, суд виходить з положень законодавства, чинного на час відкриття спадщини. Так, на час відкриття спадщини [PERSON] . Цивільним кодексом УРСР було визначено наступне: - спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом(стаття 524); - місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (стаття 526); - при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (стаття 529); - для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548); - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (стаття 549). Пунктом 113 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5 та зареєстрованою там же 07 липня 1994 р. за № 152/361, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, зокрема, довідка правління житлово-будівельного кооперативу про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Чинні на час відкриття спадщини [PERSON] положення Цивільного кодексу України передбачали наступне: право на спадкування мають особи, визначені у заповіті . У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1 і 2 ст. 1223); у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261); спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч. 1 і 5 ст. 1268); для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270); спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268); спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296). Положеннями пунктів 4.12. і 4.14. глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» розділу ІІ. Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 і зареєстрованого в Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За результатом дослідження описаних у цьому рішенні доказів та визначення згідно закону правовідносин сторін, суд приходить до висновку про наявність законних та обгрунтованих підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Спадкодавці [PERSON] та [PERSON] заповіти щодо свого майна не залишали, а із спадкоємців за законом першої черги був тільки позивач, як їхній син, оскільки не встановлено інших спадкоємців за законом цієї черги.До складу спадщини входило належне спадкодавцям право на земельну частку (пай), підтверджене відповідними сертифікатами, оригінали яких втрачено. Спадщину своєї матері позивач прийняв шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, оскільки безпосередньо перед її смертю проживав разом з нею і тому прийнята ним спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) визнається належною позивачу з моменту відкриття спадщини, проте позивач не може отримати у нотаріуса відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом через відсутність оригіналу виданого спадкодавцю [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай). Суд вважає доведеним факт постійного проживання позивача з померлим батьком [PERSON] на час його смерті, оскільки він не заперечується відповідачем і підтверджений наведеними вище актом щодо проживання особи та виданою на його підставі довідкою, яким судом була надана відповідна оцінка як належним та достовірним доказам. Встановлення цього факту надає підстави стверджувати, що незалежно від часу прийняття спадщини [PERSON] вона належить позивачу з часу відкриття спадщини. Суд також погоджується з доводами позивача про те, що законом не визначено іншого порядку визнання права на спадщину за відсутності оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай), виходячи з наступних положень законодавства. Статтею 2 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» було визначено, що кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Статтею 3 цього Указу встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» чинного Земельного кодексу України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Статтею 2 Закону України « Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 р. № 801 «Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)» не передбачена можливість видачі дубліката при втраті сертифіката. Виходячи з встановленого судом факту постійного проживання позивача з батьком [PERSON] на час відкриття спадщини, відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналу сертифіката - це надає суду підстави для задоволення позовних вимог і в частині визнання за позивачем права на це спадкове майно, оскільки позивач позбавлений можливості отримати дублікати втрачених сертифікатів і оформити за ними у нотаріуса своє право на цю спадщину матері [PERSON] та батька [PERSON] , а тому це право необхідно визнати за ним у судовому порядку.

Outcome: approved