Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд визнати незаконним і скасувати Наказ відповідача від 08.11.2021 року за №174/к про відсторонення позивача від роботи, зобов`язати відповідача виплатити [PERSON] заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, cтягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. І. Позиція сторін у справі. Позивач свої вимоги мотивував тим, що згідно контракту від 03.07.2019 року він працює на посаді методиста відділу фізичної культури та захисту Вітчизни у КНЗ КОР "Київський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних кадрів". 01.11.2021 року старший інспектор відділу кадрів в телефонному режимі повідомила його про негайну вакцинацію з погрозами відсторонення від роботи у випадку відмови від щеплення. 02.11.2021 року керівник закладу листом повідомила позивача про необхідність до 05.11.2021 року провести профілактичне щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 та попередила, що в разі відмови від такого щеплення, з 08.11.2021 року позивача буде відсторонено від роботи, посилаючись при цьому на ст.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 та наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021р. Позивач зазначає, що у відповідь на вимогу відповідача, він надав пояснювальну записку, що зареєстрована під №П-601 від 02.11.2021 року, якою повідомив про наявність в нього антитіл від хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та про своє право самостійно приймати рішення щодо вакцинації. 08.11.2021 року, прибувши на робоче місце, позивача не допустили до виконання службових обов`язків та працівниками відповідача було складено акт про відмову позивача від проходження обов`язкового щеплення. 08 листопада 2021 року відповідач вручив позивачу наказ №174/К від 08.11.2021 про відсторонення його від роботи до усунення причин, що його зумовили, без збереження заробітної плати. В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Чорний О.В., підтримали позовні вимоги та, додатково зазначили, що 02.11.2021 року позивачу, дійсно, було вручено повідомлення про необхідність до 05.11.2021 року надати відповідачу відповідний сертифікат або підтвердити факт наявності абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19. При цьому, позивач зазначає, що у відповідь на вимогу відповідача, позивачем було надано пояснювальну записку, котрою повідомлено про наявність антитіл від хвороби COVID-19, але медична установа не надала відповідного документа в підтвердження позиції позивача про відсутність потреби робити йому щеплення. Відповідач порушив процедуру відсторонення позивача від роботи. Також, позивач зазначає, що виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлюється перелік обов`язкових щеплень, та даним законом щеплення від COVIDУ-19 не встановлене, як обов`язкове. При цьому, згідно ч. З та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями приймає головний державний санітарний лікар України. Аналогічні норми містяться в п. З р. І та п. 4 р. IV Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року. Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачено щеплення від короновірусної хвороби. Разом з тим, відповідачем не було визначено категорій працівників, котрі підлягають позачерговому медичному огляду з дотриманням вимог та процедур визначених Наказом МОЗ України №246 від 21.05.2007 року «Про затвердження порядку проведення медичних оглядів працівниками певних категорій». Відповідачем не було видано наказу про проходження позачергового обов`язкового медичного огляду з метою встановлення наявності чи відсутності протипоказань для проведення обов`язкових профілактичних щеплень, не було в належний спосіб зафіксовано факту відмови чи факту ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення відповідно до вимог ч.6 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». А тому вбачається відсутність причин для відсторонення позивача від роботи, оскільки відповідачем не забезпечено проходження працівниками відповідного медичного огляду, не встановлено відсутності у позивача протипоказань для проведення профілактичного щеплення та не дотримано процедури встановлення факту відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення. Крім того, сторона позивача зазначила, що відповідач у своєму повідомленні №01-22/1020 від 01.11.2021 року, посилався на нормативно правовий акт котрий не набрав чинності, а отже не був обов`язковим для виконання. Крім того, Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіратурної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 , і проведеням масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженої наказом МОЗ від 24.12.2020 року №3018, встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні є добровільною для всіх груп населення та професійних груп. А тому, не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби та/або притягувати їх до дисциплінарного відповідальності. Позивач вважає, що такими діями відповідач завдав йому матеріальної шкоди в розмірі середньомісячної заробітної плати за увесь період вимушеного прогулу, також відповідачем було завдано позивачу моральну шкоду, оскільки позивача було позбавлено єдиного джерела доходу та можливості утримувати родину, що негативно вплинуло на моральний стан позивача. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати по справі на правничу допомогу в сумі 15 000 грн. Представник відповідача, КНЗ КОР "Київський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних кадрів", адвокат Зінченко П.Л., заперечуючи позовні вимоги вказав, що [PERSON] було правомірно відсторонено від роботи. 02.11.2021 року позивача було під підпис повідомлено про те, що з 08.11.2021 року, відповідно до вимог постанови КМ України від 09.12.2020р. №1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 передбачене обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. Також, позивачу було повідомлено про необхідність до 05.11.2021 надати документ, який підтвердить наявність у нього профілактичного щеплення проти COV1D-19, або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань, а також, повідомлено про наслідки ненадання позивачем зазначених документів. 03.11.2021 року відповідачем отримано лист Міністерства економіки України за вих. N 4706-06/52950-03 з роз`ясненнями стосовно алгоритму дій роботодавця відносно осіб, які не дотримуються вимог щодо обов`язкової вакцинації проти COV1D-I9. В закладі, лише, позивач відмовився від щеплення. 08.11.2021р. старшим інспектором з кадрів [PERSON] , у присутності юрисконсульта [PERSON] і помічника керівника Вікторії Рибитви та позивача, було складено Акт № 2 про відмову позивача від проходження обов`язкового щеплення. В зв`язку з ухилянням [PERSON] від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, ректором інституту було видано наказ про відсторонення його від роботи, до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію вважає оспорюваний наказ законним, виданим відповідно до ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 зі змінами і доповненнями, яка зобов`язує керівників установ, організацій, підприємств забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та відсторонювати від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Відповідач посилається на Наказ МОЗ України від 04.10.2021р. за № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щеплення. Відповідач вважає доведеним факт, що позивач був завчасно та належним чином проінформований про обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на порушення відповідачем норм Конституції України, оскільки Наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021р. пройшов реєстрацію в Міністерстві юстиції України та відповідає Конституції України. Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом, зокрема, в інших випадках, передбачених законодавством, тобто дана стаття не містить вичерпного переліку підстав для відсторонення. Окрім того, представник відповідача звернув увагу, що відсторонення не є порушенням права позивача на працю, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не розірвано, а трудові відносини лише призупинено, та в даному випадку, не мало місце відсторонення за порушення трудової дисципліни. Щодо моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди, не зазначено в чому полягає ця шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань виходив визначаючи розмір такої шкоди, не надано доказів на підтвердження даних обставин, а тому відповідач просив суд відмовити в позові повністю. Процесуальні дії та рішення у справі. 10.12.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження в даній справі в порядку спрощеного провадження (а.с.54). 21.12.2021 року представник відповідача КНЗ КОР Київський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних кадрів", адвокат Зінченко П.Л. подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с.59,60). 06.01.2022 року відповідач надав суду відзив на позов та клопотання про допит свідків (а.с.66-75). 18.01.2022 року позивач [PERSON] надала суду відповідь на відзив (а.с.121-125). 10.02.2022 року від представника відповідача КОР "Київський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних кадрів" Зінченко П.Л. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Окружного адміністративного суду у справі №640/29053/21 за позовом до МОЗ України про визнання протиправним та нечинним наказу №2153 від 04.10.2021 року. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (а.с142,143, 148-151). ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно контракту від 03.07.2019 року працює на посаді методиста відділу фізичної культури та захисту Вітчизни у КНЗ КОР «Київському обласному інституті післядипломної освіти педагогічних кадрів» (а.с.23-26). Судом встановлено, що 02.11.2021 року позивачу було вручено лист-повідомлення від 01.11.2021р. за підписом директора інституту Н.Бендерець про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. З посиланням на наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункт 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020р. № 1236, заклад просив [PERSON] до 05.11.2021 року надати документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19, або медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань, посилаючись при цьому на ст.41 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236 та наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». [PERSON] також було попереджено, якщо до 05.11.2021 року він не надасть жодного із зазначених документів, то 08.11.2021 року його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06.04.2000 року. (а.с.27-28). Судом встановлено, що у відповідь на лист відповідача, позивачем було надано пояснювальну записку, зареєстровану під №П-601 від 02.11.2021 року, котрою повідомлено керівника закладу про наявність у [PERSON] антитіл від хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та про право самостійно, приймати рішення щодо вакцинації (а.с.29). Встановлено, що 08.11.2021 року позивача не було допущено до виконання службових обов`язків та працівниками закладу було складено Акт №2 від 08.11.2021 року про відмову [PERSON] від проходження обов`язкового щеплення (а.с.30). Встановлено, що 08.11.2021 року в.о. ректора інституту КНЗ КОР «Київського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних кадрів» видав наказ № 174/к яким [PERSON] був відсторонений від роботи методиста відділу фізичної культури та захисту Вітчизни з 08.11.2021 року до усунення причини, що його зумовили, без збереження заробітної плати. Підставою для видання цього наказу слугувало повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 01.11.2021року (а.с.31). В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що позивача було завчасно повідомлено про необхідність провести щеплення, 02.11.2021 року позивачу особисто вручили повідомлення про необхідність щеплення, 08.11.2021 року відносно [PERSON] був складений акт №2 про відмову позивача від проходження обов`язкового щеплення та в цей же день був винесений наказ про відсторонення позивача від роботи і його особисто ознайомили з цим наказом. Договори з медичним закладом про медичні огляди заклад не укладав, лікар не був присутнім при складанні акту-відмови. Жодного примусу чи тиску на позивача ніхто не здійснював, хоча [PERSON] вів себе агресивно, викликав поліцію, наполягав, щоб йому вручили примірник наказу про відсторонення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до таких висновків. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно ч. З та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналогічні норми містяться в п. З р. І та п. 4 р. IV Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року. Тобто, Закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» МОЗ України має право лише на встановлення переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, а не встановлення обов`язкових щеплень як таких. Відповідно до п. 1 р. І Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, Календар профілактичних щеплень в Україні - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Тобто, єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, а МОЗ України відповідно за ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» може встановити перелік професій чи виробництв. В свою чергу, розділом 4 Календаря профілактичних щеплень в Україні, затвердженого Наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011 року, визначено перелік обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: дифтерії, правця, гепатиту А, поліомієліту, кору, епідемічного паротиту, краснухи, менінгококової інфекції, гепатиту В, сибірської виразки, вітряної віспи, кашлюку. Тобто, на час відсторонення позивача від роботи, Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України № 595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачав щеплення від короновірусної хвороби. Також, відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 08 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача у наказі № 174/к від 08.11.2021р. стало посилання на повідомлення працівника про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. При відстороненні позивача від роботи, роботодавець керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 постанови КМ України від 09.12.2020р. № 1236, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.11.2021р. №2153, а також, відповідач взяв до уваги лист Міністерства економіки України від 03.11.21021р. № 4706-06/52950-03. При цьому, у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III , де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження такої відмови особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження. Враховуючи це, посилання відповідача у наказі № 174/к від 08.11.2021р., як на підставу для відсторонення позивача від роботи - на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 01.11.2021р., є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року N 1645-III. Оскаржуваний Наказ № 174/к від 08.11.2021р. про відсторонення [PERSON] , від виконання роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у нього ЛІКАРЕМ відповідне письмове підтвердження. Відповідач виніс наказ про відсторонення позивача на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує, у встановленому Законом порядку (процедурі), юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Крім того, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021р. по суті містить вимогу керівника закладу надати до 05 листопада 2021 року, тобто через 3 дні, документ, який підтвердить наявність у позивача профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень. Незважаючи на застосування у цьому повідомленні конструкції прохання, викладені у подальшому наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей. Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів. Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні. Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо. Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. За таких обставин, вимога відповідача до [PERSON] надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, є порушенням вимог статті 19 Конституції України, права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Також, суд вважає безпідставним посилання відповідача в даній справі на позицію Верховного Суду, висловлену по справі № 331/5291/19 від 10.03.2021р., оскільки в зазначеній справі ВС вказав про законний не допуск осіб до дитячого навчального закладу без обов`язкових щеплень, тобто таких щеплень, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, де чітко визначений перелік обов`язкових щеплень. Отже, правовідносини в даній справі та в наведеній справі, що містить висновки ВС, не є тотожними. При цьому, слід зазначити, що жодної Практики Верховного Суду у справах про відсторонення від роботи працівника через відсутність щеплення від гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наразі, немає. Щодо практики ЄСПЛ на яку послався представник відповідача у справі, то слід зазначити, що рішення від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (Solomakhin и. Ukraine, заява № 24429/03), у якому ЄСПЛ сформував правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Водночас у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» \Vavfiika and Others z the Czech Republic [GC], заява 3 47621/13 і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другої цієї статті тобто встановити: -чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; -чи має воно на меті законні цілі; -чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Як зазначає ЄСПЛ, оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (наприклад, рішення від 15 листопада 2016 року у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» (заяви № 28859/11 і 28473/12)). А в даному випадку, в національному законодавстві не достатньо чітко та не послідовно сформовані правові норми з приводу обов`язку вакцинації від COVID-19, оскільки існує перелік професій котрі підлягають обов`язковому щепленню від гострої респіраторної хвороби COVID-19, але накази про початок обов`язкової вакцинації та наказ про внесення змін до календаря щеплень в частині включення до числа ОБОВ`ЯЗКОВИХ щеплень гострої респіраторної хвороби COVID-19, фактично відсутні. Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Також, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Згідно п. 2 вказаної постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача КНЗ Київської обласної ради "Київський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних кадрів" виплатити на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення з 08.11.2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, яку позивач оцінив в 25 000 грн. суд зазначає таке. Згідно з ч.1-2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок відсторонення від роботи, що призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Разом з тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Як роз`яснено Верховним Судом України, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди». Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 N 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачем не надано належного обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди та її розміру, не надано жодних доказів щодо визначення такого розміру моральної шкоди в 25 000 грн., тоді як відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині задововенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, то суд вважає дану вимогу такою, що підлягає до задоволення. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: Договір № 011/2021 від 11.11.2021р. та додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 11.11. 2021 року . Слід, також, зазначити, що в першій заяві по суті, позивач зазначив розмір судових витрат на правничу допомогу в 15 000 грн. В пункті 2 додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 11.11.2021 року, визначено, розмір винагороди адвоката в розмірі 15000,00 грн. та порядок здійснення оплати (а.с.35-37, 38). Відповідач не заперечив розмір вказаних судових витрат, представник відповідача під час розгляду справи не подав обґрунтованого клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. З огляду наведеного, суд, забезпечуючи розумний баланс між інтересами сторін, з урахуванням принципу пропорційності та враховуючи обставини даної справи, за відсутності заперечень відповідача з даного приводу, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу - 15000,00 грн. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача на користь держави у сумі 908 грн. На підставі Конституції України, Кодексу законів про працю України, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ЗУ «Про інформацію»,

Outcome: partial