Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про розірвання договору та захист прав споживачів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15.10.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір № б/н. Станом на 2011 рік, на думку відповідача, у нього з`явилась заборгованість, в зв`язку з чим відповідачем у 2016 році було подано позов до Деснянського районного суду м.Києва про стягнення коштів, позовної вимоги про розірвання кредитного договору заявлено не було. Як зазначає позивач, суди України у справах № 754/1836/16-ц, № 754/16863/20, № 754/15364/19, № 754/11212/20 встановили, що невиконання банком при укладенні кредитного договору обов`язків щодо надання йому повної, доступної та зрозумілої інформації про умови кредитування позбавило його можливості зробити компетентний та свідомий вибір при укладенні договору споживчого кредиту та реально оцінити свої можливості щодо виконання кредитних зобов`язань. З огляду на викладене та враховуючи ч.8 ст.8 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що він має встановлене ст.ст.11, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» право розірвати укладений із відповідачем кредитний договір. Також, позивач вказує на те, що 27.08.2019 року він відкрив у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» картку для отримання заробітної плати, тобто уклав з відповідачем договір банківського рахунку в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів». Всі його зарплатні кошти, як було встановлено рішеннями судів, що набули законної сили, були списані відповідачем для погашення якоїсь ефемерної заборгованості за віртуальними та не існуючими картковими рахунками, про існування яких він не знав. Жодної згоди на списання будь-яких коштів із зарплатної картки в момент її відкриття та після він не надавав. Жодних законних підстав (документів, що підтверджують наявність у нього будь-якої заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» та документів, які надають відповідачу право списувати значну частину його зарплатних нарахувань саме у такому розмірі) він не отримував. Жодної відповіді та реакції на його офіційні письмові заяви/звернення на ім`я голови правління відповідача від 19.08.2019 року, 27.08.2019 року, 07.09.2019 року, 21.09.2019 року, а також на ім`я начальника відділення АТ КБ «ПриватБанк», де була відкрита картка для отримання заробітної плати від 27.08.2019 року він не отримав. Позивач зазначає і про те, що суди встановили, що відповідач з 02.09.2019 року по 12.05.2020 року безпідставно набув його майно без законних підстав всупереч не тільки законодавства України, але і прямої заборони від нього на здійснення даних дій. При цьому на підставі ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», фінансова установа - банк - повинна враховувати інтереси клієнта та проводити медіацію. Позивач наголошує на тому, що згідно ч.ч.1, 3 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Він неодноразово звертався до відповідача із письмовими заявами про розірвання договору, але жодної реакції від відповідача не отримав, як і офіційного повідомлення про те, що договір № б/н від 15.10.2008 року припинив дію. При незаконному списанні відповідачем його грошових коштів із зарплатної картки та ймовірне в майбутньому порушуються приписи ст.43 Конституції України. Він неодноразово звертався до відповідача про відміну та припинення нарахування незаконної заборгованості у додатку «Приват24» або надання пояснення у письмовій формі належним чином про цю заборгованість, але відповідач в особі працівників, представників у судах та голови правління вчинити такі дії відмовляється, посилаючись на те, що у внутрішньому банковому обліку значиться заборгованість, що банком продовжують нараховуватись йому штрафні санкції, при цьому не зазначивши ані їх розміру, ані за що штрафні санкції, хоча при цьому взагалі не зрозумілі підстави їх застосування, що він має погасити заборгованість, тільки яку так і не зрозуміло. Отже, на думку позивача, відповідач вчиняє йому перешкоди у його вільному користуванні та розпорядженні майном, чим зачіпає його права та інтереси, завдає йому шкоди - матеріальної та моральної. Йому незрозуміло, чому банк відверто нехтує вимогами закону і така поведінка банку викликає у нього негативні емоції - обурення, розпач тощо, а жодної відповіді та реакції на його офіційні письмові заяви/звернення як до відповідача, так і на ім`я Міністра фінансів України від 19.08.2019 року, від 07.09.2019 року, від 21.09.2019 року, на ім`я Голови НБУ від 19.08.2019 року, від 07.09.2019 року, від 21.09.2019 року, на ім`я Голови Нацкомфінпослуг від 19.08.2019 року, від 07.09.2019 року він не отримав. Замість того, щоб займатись своїми справами - лікуванням та розвитком особливих дітей, він вимушений витрачати фізичні, матеріальні та духовні сили на свій час на боротьбу за отримання своїх же коштів. Ця боротьба із банком триває багато місяців та вже років, що є значним відрізком часу для людського життя взагалі та для нього, зокрема. Неможливість скористатись своїми коштами та невизначеністю щодо правового статусу відносин з банком, порушення банком його права на повернення безпідставно набутих коштів є причиною систематичних нервових зривів (депресії, апатії), головного та серцевого болю. Позивач вказує на те, що йому відповідачем була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що банк всіляко намагається безпідставно стягнути з нього неіснуючий борг за договором, не надає протягом років відповідей, не надсилає листів про зміну умов або будь-яких повідомлень, встановлює якісь заборгованості, не розриває договір, вчиняє та надсилає до суду незрозумілі папірці, вчиняє інші обурливі та образливі дії тощо. З 2008 року і по даний час включно позивач зобов`язаний відвідувати судові засідання, доводити свою невинуватість, що є важко психологічно. Така ситуація завдає йому сильних душевних та моральних страждань, він втратив спокій, нормальний сон та можливість спокійного життя і такі протиправні дії банку принижують його честь, гідність та репутацію. На підставі зазначеного, він вважає, що його моральні страждання можуть бути компенсовані шляхом виплати йому відповідачем грошового відшкодування в розмірі 25 000,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить: -визнати договір про надання споживчого кредиту № б/н від 15.10.2008 року припиненим з дати отримання листа про повідомлення про розірвання договору; -зобов`язати відповідача надати йому довідку про відсутність заборгованості за вказаним договором; -стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн.; -заборонити відповідачу нараховувати заборгованості, вимоги та будь-які інші положення будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів, укладених з ним, що прямо та/або опосередковано стосуються та/або будь-яким чином впливають та/або впливатимуть на права та/або законні інтереси позивача, в тому числі та не обмежуючись заборонити виконувати будь-які повноваження та користуватися будь-якими правами, що прямо чи опосередковано зазначені та/або випливають з будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів; -заборонити відповідачу користуватися, розголошувати, повідомляти, зазначати, застосовувати, вказувати та вчиняти будь-які інші дії щодо використання його персональних даних у будь-яких документах в Україні та за кордоном, переміщати, надавати, транспортувати та/або будь-яким іншим чином передавати його персональні дані будь-яким органам влади, фізичним та юридичним особам в Україні та за кордоном, а також здійснювати іншу обробку його персональних даних, а саме збирати, накопичувати, копіювати, поширювати, подавати, надавати чи іншим чином поширювати будь-які документи, які містять персональні дані позивача в Україні та за кордоном. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 22.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Відповідачем до суду не подано відзиву на позовну заяву, при цьому останній належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах № 754/1836/16-ц, № 754/16863/20, № 754/15364/19, № 754/11212/20, на які посилається позивач в обґрунтування позову, відповідно до укладеного договору б/н від 15.10.2008 року відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 1000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (постанова Київського апеляційного суду від 04.03.2020 року у справі № 754/1836/16). З судових рішень у вказаних справах вбачається, що між сторонами існує спір щодо наявності/відсутності у позивача заборгованості, а також щодо списання грошових коштів в рахунок погашення цієї заборгованості із зарплатного рахунку відповідача. Відповідно до позовних вимог, позивач, посилаючись на ч.ч.1, 3 ст.1075 ЦК України, просить визнати договір про надання споживчого кредиту № б/н від 15.10.2008 року припиненим з дати отримання листа про повідомлення про розірвання договору, а також зобов`язати відповідача надати йому довідку про відсутність заборгованості за вказаним договором. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За змістом ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Підстави для зміни або розірвання договору передбачені ст. 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно ч.1, 2 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Аналізуючи вищезазначені норми права щодо правової природи договорів банківського рахунка та кредитного договору, суд приходить до висновку, що банківський рахунок, відкритий за договором банківського рахунку, та рахунок, відкритий за кредитним договором, не є тотожними. Суд вважає, що відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23.07.2020 (справа №519/875/14-ц), згідно якого право клієнта на розірвання договору банківського рахунка в односторонньому порядку є безумовним. Проте в даному випадку позивач пред`явив позов про припинення (з урахуванням правового обґрунтування позову - розірвання) укладеного між сторонами кредитного договору (позики). Пред`являючи позов про припинення (розірвання) договору позики, позивач посилався на те, що відповідач істотно порушив умови укладеного договору шляхом: недотримання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», ненадання йому попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту в письмовій формі, ненадання детального розпису сукупної вартості кредиту в кредитного договорі або в додатку до нього та необґрунтованого ігнорування законної вимоги позивача щодо закриття його банківського рахунку на підставі вищевказаного кредитного договору. Суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що мало місце істотне порушення договору другою стороною АТ КБ «ПриватБанк». Суд зауважує, що до позовної заяви позивачем надано лише копії його заяви до відповідача від 23.05.2020 року та від 23.09.2020 року про розірвання договору разом з доказами їх направлення та роз`яснення КМУ та Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів щодо звільнення від сплати судового збору. Будь-яких жодних інших доказів, а також копію самого оспорюваного договору позивач суду не надав. Крім того, звертаючись із позовом до суду про припинення договору кредиту, позивач фактично ототожнив його із договором банківського рахунку, в той час як розірвання таких договорів врегульоване різними нормами права. Відтак, позивач не навів обставин, з якими він пов`язує саме істотне порушення відповідачем умов укладеного кредитного договору, що можуть слугувати підставою для його припинення (розірвання) відповідно до положень ч.2 ст. 651 ЦК України. Із судових рішень по вищевказаним справам вбачається, що між сторонами існує спір щодо суми нарахованої заборгованості, таким чином права та обов`язки сторін за кредитним договором не припинено. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2020 року у справі № 754/1836/16-ц рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.04. 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, штрафам та в частині стягнення судового збору скасовано та постановлено в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 1170,43 грн., штрафи в сумі 250 грн. (фіксована частина) і в сумі 500,12 грн. (процентна складова), та 333,33 грн. суми судового збору, а всього 2253, 88 грн. В решті рішення суду залишено без змін. Позивачем не надано доказів того, що судові рішення про стягнення заборгованості виконані позивачем, як і не містять доказів відсутності заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2008 року. Відтак, суд вважає позовну вимогу про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» надати позивачу довідку про відсутність заборгованості за вищевказаним кредитним договором та будь-яких інших заборгованостей за будь-яким іншим договором необґрунтованою. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.3, 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних, чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи предмет та підстави позову, а також обсяг доказів, наданих позивачем до позовної заяви, суд приходить до висновку про недоведеність жодними та належними доказами вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] також просив: - заборонити відповідачу нараховувати заборгованості, вимоги та будь-які інші положення будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів, укладених з ним, що прямо та/або опосередковано стосуються та/або будь-яким чином впливають та/або впливатимуть на права та/або законні інтереси позивача, в тому числі та не обмежуючись заборонити виконувати будь-які повноваження та користуватися будь-якими правами, що прямо чи опосередковано зазначені та/або випливають з будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів; - заборонити відповідачу користуватися, розголошувати, повідомляти, зазначати, застосовувати, вказувати та вчиняти будь-які інші дії щодо використання його персональних даних у будь-яких документах в Україні та за кордоном, переміщати, надавати, транспортувати та/або будь-яким іншим чином передавати його персональні дані будь-яким органам влади, фізичним та юридичним особам в Україні та за кордоном, а також здійснювати іншу обробку його персональних даних, а саме збирати, накопичувати, копіювати, поширювати, подавати, надавати чи іншим чином поширювати будь-які документи, які містять персональні дані позивача в Україні та за кордоном. Так, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вимога заборонити вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-951цс16. Вказаних висновків щодо аналогічних позовних вимог позивача дійшов Деснянський районний суд м.Києва в рішенні від 05.03.2021 року, залишеному без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2021 року у справі № 754/16863/20, на яку, зокрема, посилається сам позивач у своєму позові, тому вказані обставини та підстави є обов`язковими для врахування, а відтак суд приходить до висновку про відсутність будь-яких правових підстав для задоволення цих позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів та аргументів на підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи позивача, викладені у позові, висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. З урахуванням наведеного, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні його вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed