Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви [PERSON] (надалі-Позивач), придбала 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.10.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що вищевказане нерухоме майно, належить на праві власності іншій особі, [PERSON] , на підставі договору дарування від 19.09.2015 року. Зазначає, що не укладала вищевказаний договір, до того ж, позивачу невідомий [PERSON] . Отримавши від нотаріуса Рукавіцина І.А., належним чином завіренні копії укладеного договору дарування та довіреності, на підставі якої було укладено договір дарування, вважає, що довіреність була посвідчена нотаріусом з порушенням діючого законодавства, який вніс до тексту довіреності від 15.09.2015 року дописку. До того ж, в застереженні нотаріуса в спірній довіреності, відсутня дата його вчинення, з приводу чого відсутні підтвердження дійсної дати внесення дописки у текс довіреності, а застереження [PERSON] окрім цього, взагалі не можливо ідентифікувати особу, чий підпис проставлений, і чи підпис це взагалі. Таким чином, позивач просить визнати довіреність на укладення договору дарування 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , видану 15.09.2015 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Рукавіциним І.А., зареєстровану в реєстрі за № 1425 - недійсною з моменту її посвідчення, тобто 15.09.2015 року . Аргументи учасників справи Під час судового розгляду представники позивача Ващенко О.М. та Шемет І.О. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Зазначили, що [PERSON] не уповноважувала свого довірителя на укладання договору дарування нежитлового приміщення, та не погоджувала внесені до довіреності дописи. Позивача ввели в оману. Позивач зверталась вже до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, однак у задоволені позову відмовлено. Відповідач в судовому засіданні присутній не був, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими , так як правила статті 230 ЦК України не застосовуються до односторонніх правочинів. Крім того, внесені до довіреності доповнення були підписані позивачем двічі, оскільки остання сама просила нотаріуса доповнити довіреність саме таким змістом. Від третьої особи - приватного нотаріуса Рукавіцина І.А. надано пояснення, відповідно до яких внесення доповнень до довіреності відбулося на прохання позивача, яка після виготовлення довіреності на офіційному бланку, та її підписання, попросила в готовий бланк внести дописку, яка обумовлювалась можливістю подарувати об"єкт нерухомості. Позивач двічі своїм підписом застережила додатковий текст як в оригіналі так і в примірнику, що зберігається у нотаріуса. Просить проводити розгляд справи за її відсутності. (а.с. 91). Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про виклик свідка - приватного нотаріуса, оскільки від третьої особи надано пояснення, які залучені до матеріалів справи. Крім того, суд не вбачає підстав для витребування з архіву суду справи № 210/3399/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, оскільки за наслідками розгляду справи прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, тобто встановлео презумпцію правомірності договору дарування, а в даній справі позивач просить визнати недійсною довіреність, на підставі якої вчинено договір дарування. До того ж суд звертає увагу, що згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Крім того, суд звернув увагу сторони позивача, що підготовче провадження у справі закрите судом 16 вересня 2020 року. На стадії підготовчого провадження, як і після його закриття сторони не скористалась правом пред"явлення клопотань, у тому числі й щодо витребування доказів, виклику свідків. До того ж представник позивача приймав участь у судових засіданнях, та до зміни складу суду взагалі не заявляв клопотань щодо витребування доказів. Належних мотивів щодо неможливості подати докази до початку розгляду справи разом із заявами по суті від сторона позивача не навела, в той час як стаття 43 ЦПК України зобов`язує сторін подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За таких обставин, суд розглядає справу за наявними матеріалами, враховуючи що справа перебуває в провадженні суду з 30 вересня 2019 року, та сторони мали достатньо часу для подання доказів в обгрунтування своїх позицій у справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 23 жовтня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциним І. А. та зареєстрований в реєстрі за № 7203, [PERSON] придбала у власність 10/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14) 15 вересня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. була посвідчена довіреність та зареєстрована в реєстрі за номером № 1425, згідно із якою [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях «…», а також продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну їй на праві приватної власності 10/100 частини нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв. м: № 45 площею 30,4 кв. м, № 46 площею 17,2 кв. м, № 47 площею 10,9 кв. м, № 48 площею 6,3 кв. м, № 49 площею 4,2 кв. м, № 50 площею 1,6 кв. м, № 51 площею 11,4 кв. м, № 52 площею 11,2 кв. м, № 53 площею 40,6 кв. м, № 54 площею 20,9 кв. м, № 55 площею 15,5 кв. м, № 56 площею 17,5 кв. м, № 57 площею 17,9 кв. м, ІV - сходові клітини площею 14,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та допечатано «або подарувати [PERSON] ». У довіреності зазначено допечатаному «…, або подарувати [PERSON] » вірити (а.с. 6).. Довіреність підписана позивачем [PERSON] в присутності нотаріуса, особу її встановлено, дієздатність перевірено (а.с.6 зворот). 19 вересня 2015 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1440, зі змісту якого убачається, що [PERSON] в особі свого представника, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала [PERSON] , а [PERSON] прийняв належне дарувальнику на праві приватної власності 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв. м: № 45 площею 30,4 кв. м, № 46 площею 17,2 кв. м, № 47 площею 10,9 кв. м, № 48 площею 6,3 кв. м, № 49 площею 4,2 кв. м, № 50 площею 1,6 кв. м, № 51 площею 11,4 кв. м, № 52 площею 11,2 кв. м, № 53 площею 40,6 кв. м, № 54 площею 20,9 кв. м, № 55 площею 15,5 кв. м, № 56 площею 17,5 кв. м, № 57 площею 17,9 кв. м, ІV - сходові клітини площею 14,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7-8). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. та підписано сторонами у його присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника та належність [PERSON] 10/100 частин нежитлової будівлі перевірено (а.с.8 зворот). З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме маййно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що нерухоме майно нежитлової будівлі А-3, належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору дарування від 19.09.2015 року (а.с.9-14). Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися сааме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 Постанови Пленуму). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати ВС від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Представник позивача в судовому засіданні зазначав про введення його довірителя в оману, проте довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною на підставі статті 230 ЦК України. Крім того, в судовому засіданні встановлено, та не заперечено стороною позивача, що правомірність договору дарування, укладеного на підставі оспорюваної довіреності, підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили. Оцінюючи доводи сторони позивача щодо того, що зміст довіреності не відповідав волі [PERSON] суд зазначає наступне. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Фактично позивач обґрунтовує невідповідність волевиявлення її внутрішній волі тим, що після одержання договору дарування та довіренності позивач прийшла до висновку, що довіренність посвідчена з порушенням чинного законодавства, та вона не мала наміру відчужувати належне їй нерухоме майно. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Аналізуючи зміст довіреності від 15 вересня 2015 року, суд звертає увагу на те, що така видана з дотриманням положень статті 245 ЦК України, не була припинена та/або скасована довірителем, а отже, з урахуванням викладених у ній положень, наділяла повіреного відповідними правами. Зокрема, [PERSON] , діючи відповідно до вимог ст. 244, 1007 ЦК України, надала повноваження [PERSON] «бути моїм представником з усіма необхідними повноваженнями... а також продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну мені на праві приватної власності 10/100 частин нежитлової будівлі А-3, а саме приміщення другого поверху, загальною площею 220,4 кв. м: № 45 площею 30,4 кв. м, № 46 площею 17,2 кв. м, № 47 площею 10,9 кв. м, № 48 площею 6,3 кв. м, № 49 площею 4,2 кв. м, № 50 площею 1,6 кв. м, № 51 площею 11,4 кв. м, № 52 площею 11,2 кв. м, № 53 площею 40,6 кв. м, № 54 площею 20,9 кв. м, № 55 площею 15,5 кв. м, № 56 площею 17,5 кв. м, № 57 площею 17,9 кв. м, ІV - сходові клітини площею 14,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Цією ж довіреністю уповноважено Шеремет В.В. підписувати договори, приймати грошові кошти, тощо. Крім цього, як встановлено судом, у тому числі й з урахуванням наданих нотаріусом пояснень, на прохання позивача [PERSON] , текст вже налрукованої довіреності внесено допис: "або подарувати [PERSON] ». У довіреності зазначено допечатаному «…, або подарувати [PERSON] » вірити . Вказаний допис на першому аркуші довіреності завірений підписом позивача. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що видаючи довіреність позивач повинна була усвідомлювати, що наділила [PERSON] правом на вирішення усіх питань, пов`язаних з відчуженням належного їй нерухомого майна на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Твердження про відсутність у позивача волевиявлення на видачу довіреності спростовуються матеріалами справи. Зокрема, в довіреності міститься особистий підпис [PERSON] , що свідчить про її обізнаність зі змістом довіреності та надання відповідачу зазначених у довіреності повноважень. Довіреність від імені [PERSON] з додержанням вимог чинного законодавства України, яка виражала волю довірителя, власноручно нею підписана, була посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., 15.09.2015 року та зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим № 1425. Крім того, позивачу [PERSON] було роз`яснено зміст ст. 244 ЦК України щодо представництва за довіреністю, та вимог ст.1007 ЦК України на підставі усного договору доручення, про те, що остання діє вільно, свідомо і добровільно, без впливу обману, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, обізнана із загальними вимогами, додержання яких необхідно до чинності правочину, володіючи українською мовою, бажаючи реального настання правових наслідків, розуміючи значення своїх дій, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення, про що було зазначено у самій довіреності. Крім того, позивач не відкликала вказану довіреність. Доказів на спростування того, що позивач не добровільно видала нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої позивач, серед іншого, уповноважила [PERSON] розпоряджатися конкретним нерухомим майном до матеріалів справи долучено не було. Оцінюючи надані сторонами докази суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та достовірних доказів того, що на час вчинення зазначеної довіреностей особи, які їх видавали, були введені в оману і в чому ця омана полягала. Крім цього, в позовній заяві зазначено відповідачем [PERSON] , який відповідно до договору дарування від 19 вересня 2015 року, є обдаровуваним, на підставі довіреності від 15 вересня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. Суд вважає, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі з огляду на наступне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.09.2021 року у справі №404/8546/19 (провадження №61-18619св20) зазначено, що «за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність)». Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тому, в даній справі про визнання недійсною довіреності від 15 вересня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. та зареєстрованою в реєстрі за №1425, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність) - син позивачки [PERSON] . Однак сторона позивача, після пред"явлення позову, будучи присутнім у підготовчому судовому засіданні 24 лютого 2020 року (а.с. 42) не скористалась правом залучення співвідповідача, чи заміни неналежного відповідача на нележного. До закриття підготовчого провадження сторона позивача не скористалась правом замінити неналежного відповідача на належного та підтримує позов в первісній редакції. Крім того, посилаючись на те, що позивач не засвідчувала своїм підписом дописку в довіреності, та їй здається, що це не її підпис, так само не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.. Зокрема, представниками позивача з моменту скерування позову до суду - 20 вересня 2019 року та по лютий 2022 року, а ні в межах підготовчого провадження, ані після його закриття не заявлено клопотань про призначення відповідних експертиз та витребування доказів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи досліджені матеріали справи, фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що позов пред"явлено до неналежного відповідача, а доказів того, що оспорювана довіреність не була особисто прочитана і власноручно не підписана позивачем, не здобуто. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог. Позивач не позбавлена права на пред"явлення позову до належного відповідача, а так само з метою захисту своїх прав та доведення відсутності волевиявлення щодо уповноваження повіреного [PERSON] на укладання договору дарування, зокрема підробки її підпису, довести ці обставини, пред"явивши позов до повіреного - [PERSON] . Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed