Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

В листопаді 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. про стягнення безпідставно набутих коштів, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 4693,69 грн., які набуті без достатньої правової підстави та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.07.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В. було відкрито виконавче провадження №62652956 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2021 (справа №127/3084/21) виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 визнано таким, що не підлягає виконанню. Однак в межах ВП №62652956, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В. 15.09.2020 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи позивача в розмірі 20% від його доходів. На виконання вищевказаної постанови за місцем роботи позивача були здійснені відрахування з його заробітної плати на загальну суму 4693, 69 грн.: в січні 2021 року 1859,75 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 207,00 грн. - основна винагорода приватному виконавцю Клименку Р.В.; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження [PERSON] ; в лютому 2021 року: 1779,94 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 178,00 грн. - основна винагорода приватному виконавцю Клименку Р.В. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним вище позовом. Представник позивача - адвокат Попеско О.П. до судового засідання не з`явився, але надав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення витрат на правову допомогу (а.с. 34-42). Відзив на позовну заяву мотивований тим, що між сторонами виникли договірні правовідносини, обумовлені укладанням [PERSON] з ПАТ «АльфаБанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Вердикт Капітал» кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України. Загальна сума, яку вказує позивач у позовній заяві в розмірі 4693,69 грн. не була перерахована в повному обсязі стягувачу ТОВ «Вердикт Капітал». Із довідки позивача з його місця роботи неможливо встановити які суми були перераховані фактично на рахунок стягувача, а які на рахунок виконавця, тобто не підтверджено фактично стягнуту суму на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Крім того, до позовної заяви не додано належних та допустимих доказів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок [PERSON] коштів адвокату в сумі 7000 грн. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. в судове засідання також не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, щорішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2021 (справа №127/3084/21) позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича №11828 від 16.07.2020 (а.с. 23-25). Вказане рішення суду набрало законної сили, відомості щодо оскарження вказаного рішення суду на час розгляду справи суду не надані. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У вказаному рішенні суду зазначено, що 15.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого кругу м. Києва Клименком Р.В. у ВП №62652956 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи [PERSON] в розмірі 20% від його доходів. Довідкою №00-51-2289 від 07.09.2021 підтверджується, що [PERSON] працює в АТ «Вінницяобленерго» СО «Вінницькі ЕМ» (а.с. 9). Згідно із довідкою №СО-51-2287, виданою 07.09.2021 АТ «Вінницяобленерго» СО «Вінницькі ЕМ» встановлено, що згідно постанови ВП №62652956 від 15.09.2020 виданої за виконавчим написом №11828 від 16.07.2020, з заробітної плати [PERSON] були проведені відрахування на загальну суму 4693, 69 грн.: в січні 2021 року 1859,75 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 207,00 грн. - основна винагорода приватному виконавцю Клименку Р.В.; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження; в лютому 2021 року: 1779,94 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 178,00 грн. - основна винагорода (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правилами встановленими ч. 2, 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З аналізу ст. 1212 ЦК України вбачається, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань можливий за наявності одночасно двох умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, 2) відсутність для цього правових підстав або якщо підстави згодом відпали. Отже, судом встановлено, що фактично спірні грошові кошти в загальному розмірі 4693,69 грн. з позивача [PERSON] було стягнуто на користь відповідача примусово в межах виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020. Враховуючи, що виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 визнано судовим рішенням таким, що не підлягає виконанню, тому підстава для примусового стягнення грошових коштів за цим виконавчим написом нотаріуса вважається такою, що відпала. Суд вважає, що оскільки з [PERSON] було стягнуто на користь ТОВ «Кредит Капітал» 3639,69 грн. на погашення боргу за виконавчим написом нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, тому наявні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до цих спірних правовідносин і підлягає стягненню з ТОВ «Кредит Капітал» 3639,69 грн. на користь [PERSON] . Разом з тим, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Кредит Капітал» на користь [PERSON] стягнуті з останнього 207,00 грн. + 178,00 грн. = 385 грн. - основної винагороди приватному виконавцю Клименку Р.В.; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження, а всього 1054 грн., з таких підстав. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частинами 1, 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною. Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частина ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. З досліджених матеріалів справи вбачається, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Р.В. перебувало виконавче провадження №62652956 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» грошових коштів. 15.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого кругу м. Києва Клименком Р.В. у ВП №62652956 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №11828 від 16.07.2020 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи [PERSON] в розмірі 20% від його доходів. Згідно із довідкою №СО-51-2287, виданою 07.09.2021 АТ «Вінницяобленерго» СО «Вінницькі ЕМ» встановлено, що згідно постанови ВП №62652956 від 15.09.2020 виданої за виконавчим написом №11828 від 16.07.2020, з заробітної плати [PERSON] були проведені відрахування на загальну суму 4693, 69 грн.: в січні 2021 року 1859,75 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 207,00 грн. - основна винагорода приватному виконавцю Клименку Р.В.; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження; в лютому 2021 року: 1779,94 грн. - погашення боргу ТОВ «Вердикт Капітал»; 178,00 грн. - основна винагорода. Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця. Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для: 1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; 2) зарахування коштів виконавчого провадження; 3) зарахування винагороди. Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. На думку суду, грошові кошти, що були стягнуті з боржника [PERSON] на користь приватного виконавця Клименка Р.В., не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. З огляду на вище викладене, відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, зокрема, що стосується витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця. Питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. Позивач не надав суду належних доказів, що ВП №62652956 було відкрито приватним виконавцем з порушенням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, незаконними не визнавались. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В. на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця. Суд вважає, що при виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець Клименко Р.В. не мав передумов для звільнення [PERSON] від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з [PERSON] відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій, а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення 207,00 грн. + 178,00 грн. = 385 грн. - основної винагороди приватному виконавцю Клименку Р.В.; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження, а всього в розмірі 1054 грн. не підлягають задоволенню. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат па проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Тому позов підлягає частковому задоволенню. Суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що з довідки позивача з його місця роботи неможливо встановити які суми були перераховані фактично на рахунок стягувача, а які на рахунок виконавця, тобто не підтверджено фактично стягнуту суму на користь ТОВ «Вердикт Капітал», оскільки вказані доводи відповідача спростовуються деталізованою довідкою №СО-51-2287, виданою 07.09.2021 АТ «Вінницяобленерго» СО «Вінницькі ЕМ» за місцем роботи позивача. Крім того, суд звертає увагу, що обов`язок доведення факту не отримання грошових коштів, що стягнуті з позивача, покладається саме на відповідача, як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки вказані грошові кошти вибули з володіння позивача в примусовому порядку поза його волею і даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. В той же час, відповідач, як стягувач, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавлений права ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та звернутися до приватного виконавця із заявою про перерахування на його рахунки стягнуті з боржника грошові кошти. Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі № 623/363/20. Відомостей щодо оскарження товариством дій (бездіяльності) чи рішень приватного виконавця щодо розподілу стягнутих з позивача грошових коштів матеріали справи не містять. За таких обставин суд приходить до висновку, що саме відповідачем не надано до суду належних та переконливих доказів факту не перерахування на його рахунки стягнутої з позивача грошової суми. Також суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, обумовлені укладанням [PERSON] з ПАТ «АльфаБанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Вердикт Капітал» кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки фактично вибуття грошових коштів із володіння позивача відбулося в межах виконавчого провадження на підставі примусового утримання поза межами його волі, а не внаслідок добровільного погашення останнім заборгованості за кредитним договором. Суд розподіляє судові витрати згідно із ст. 141 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті. Судом встановлено, що 15.11.2021 між адвокатським об`єднанням «Вінницький центр правової допомоги», в особі голови Попеска О.П. та позивачем [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги №15/11. Відповідно до п. 4 вказаного договору гонорар за надання професійної правничої допомоги є фіксованим, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатським об`єднанням і становить 7000 грн. (а.с. 10-12). Інтереси позивача [PERSON] по цій справі у Вінницькому міському суді Вінницької області представляв адвокат адвокатського об`єднання «Вінницький центр правової допомоги» Попеско О.П. згідно ордеру серії АВ №1022664 (а.с. 14). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Проаналізувавши надані позивачем докази в підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги №15/11 від 15.11.2021, суд прийшов до висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача 7000грн. витрат на правову допомогу адвоката, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів (відповідні чеки, квитанції, інші розрахункові платіжні документи, які зареєстровані в установленому законом порядку) в підтвердження сплати позивачем цих коштів Адвокатському об`єднанню «Вінницький центр правової допомоги», а також не надано акт виконаних робіт, тощо. Враховуючи наведені обставини та надані докази, а також те, що в порушення вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем та його представником не було надано суду доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 7000 грн., тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково (77,54%), тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 704,06 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial