Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що у період з 29.01.1975 року по 30.09.2020 рік позивач працював у Державному підприємстві водних шляхів «Укрводшлях». Наказом №189-о від 28.09.2020 року, у зв`язку зі скороченням штату [PERSON] 30.09.2020 року було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На момент звільнення відповідач перед позивачем мав заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 16.08.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська був виданий судовий наказ №199/4647/21 (2н-199/246/21) про стягнення із Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 136 528 грн. 29 коп.. Крім цього, вказаним наказом із Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] стягнуто суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. 00 коп., а також судовий збір в сумі 227 грн. 00 коп. на користь держави. Після видачі судового наказу та отримання його копії відповідачем 28.09.2021 року Державне підприємство водних шляхів «Укрводшлях» сплатило суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 136 528 грн. 29 коп., однак витрати позивача на професійну правничу допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачу не сплачено. У подальшому ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.10.2021 року судовий наказ Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.08.2021 року №199/4647/21 (2н-199/246/21), - скасовано. Посилаючись на те, що відповідачем не було проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, позивач просив суд: -стягнути із Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 року по 28.09.2021 року в сумі 51 399,18 грн.. -стягнути із Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.. -стягнути із Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] понесені судові витрати та витрати, які він має понести у майбутньому, в повному обсязі, а саме: судовий збір у розмірі 908,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.. Представник відповідача надав до суду відзив, згідно з яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є завищеними, оскільки зважаючи на об`єктивно існуючі обставини, які призвели до невиплати заробітної плати, а саме відсутність коштів у Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» у попередні періоди, беручи до уваги поведінку відповідача, яка виражається у добровільній сплаті сум нарахованої заробітної платі, відповідач вважає несправедливою та необґрунтованою суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а відтак такою, що не підлягає задоволенню. Очевидно, що безпідставне стягнення завищених сум коштів не є можливим та суперечить завданням цивільного судочинства. Крім цього, представник відповідача зазначив, що позивачем не обґрунтовано заявлену суму моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу у заявленому розмірі. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Бочкарь Р.В. надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила проводити розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 29.01.1975 року по 30.09.2020 рік [PERSON] працював у Державному підприємстві водних шляхів «Укрводшлях». Наказом №189-о від 28.09.2020 року, у зв`язку зі скороченням штату [PERSON] 30.09.2020 року було звільненого з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. На момент звільнення відповідач перед позивачем мав заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 16.08.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська був виданий судовий наказ №199/4647/21 (2н-199/246/21) про стягнення з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 136 528 грн. 29 коп. Крім цього вказаним наказом з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] стягнуто суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн. 00 коп., а також судовий збір в сумі 227 грн. 00 коп. на користь держави. 28.09.2021 року Державне підприємство водних шляхів «Укрводшлях» сплатило суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 136 528 грн. 29 коп. (а.с.58). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08.10.2021 року судовий наказ Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.08.2021 року №199/4647/21 (2н-199/246/21), - скасовано. Згідно зі ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за нормами ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі N 6-788цс16. Як встановлено судом, у відповідача існувала заборгованість перед позивачем [PERSON] із виплати заробітної плати на день його звільнення 30.09.2020 року, яка була сплачена лише 28.09.2021 року, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати йому заробітної плати. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Відповідно до абз.3 п.4 Порядку, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Так, відповідно до довідки Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» за №10-10/673 від 17.12.2021 року середньоденна заробітна плата позивача становить 386,46 грн. (а.с.57). Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.10.2020 року по 28.09.2021 року, тривалість якого складає 133 робочих дні, становить 51399,18 грн. (386,46 грн. х 133 дні). Наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не спростований. Дослідивши в ході судового розгляду спірні правовідносини, надані докази та застосувавши вищенаведені норми права, суд вважає стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 року по 28.09.2021 року в сумі 51399,18 гривень. Крім цього, відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №591/4825/17 (провадження №61-1188св18). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, обсяг необхідних зусиль для відновлення порушених прав, а тому суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1500,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та є частковим задоволенням вимог позивача. Відповідно до ч.1.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При зверненні з даним позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача 20000,00 грн. витрат за надану правничу допомогу адвоката, на підтвердження вказаних витрат позивачем долучено до позову копія договору про надання правової допомоги №26/21 від 14.05.2021 року, укладеного з [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Еквіта» (а.с.12-14); додаток №1 до договору про надання правової допомоги №26/21 від 14.05.2021 року у якому сторони домовились, що вартість наданої правової допомоги (гонорару) за Договором визначено у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 гривень (а.с.15); додаток №2 до договору про надання правової допомоги №26/21 від 14.05.2021 року у якому сторони домовились, що вартість наданої правової допомоги (гонорару) за Договором визначено у твердій грошовій сумі у розмірі 6000,00 гривень(а.с.16); акт №О-2 від 08.11.2021 року про приймання виконаних робіт (надання послуг), а саме складання та подання позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, відповідно до якого вартість вказаної послуги визначено 6000,00 гривень(а.с.17); копія меморіального ордеру №2РL879899 від 27.05.2021 року про оплату гонорару адвокату у розмірі 3000,00 гривень(а.с.20); копію квитанції №0.0.2326324379.1 від 03.11.2021 року на суму 6000,00 гривень (а.с.21). У той же час до матеріалів справи не долучено акту про приймання виконаних робіт (надання послуг) на суму 3000,00 гривень. Позивачем зазначено, що заявлена сума витрат правової допомоги містить суму витрат, які позивач має понести у майбутньому, однак позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на існування таких витрат у майбутньому, та саме за які послуги, які пов`язані з розглядом справи, має бути сплачена адвокату заявлена сума правової допомоги. Акти про приймання виконаних робіт (надання послуг) на заявлену суму відсутні. Таким чином, надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення із Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим із Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 976,10 (908,00 + 68,10) гривень.

Outcome: partial