Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

у серпні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі - позивач, ТОВ «ПУЕЦ») звернулось в суд з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року у розмірі 12 224 грн 93 коп., суми інфляційних втрат у розмірі 1 316 грн 07 коп. та 3% річних у розмірі 485 грн 35 коп, всього 14 026 грн35 коп. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] , власником квартири № 65 у якому є відповідач. Позивачем постійно надавались житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, однак відповідач не сплатив кошти за спожиті послуги за період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Оскільки відповідач ухиляється від добровільної сплати боргу позивач змушений звернутись з позовом до суду про стягнення суми заборгованості в примусовому порядку з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату судового збору. На підставі протоколу автоматизованого розподілу від 1 листопада 2021 року вказану позовну заяву передано судді Гусак О.С. 16 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь щодо місця проживання відповідача згідно з електронним реєстром територіальної громади м. Києва (ГІОЦ / КМДА). 17 листопада 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 22 грудня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечила проти задоволення позову, зазначивши, що: надані позивачем докази містять ознаки підроблення підписів та печаток, а мешканці будинку не уповноважували [PERSON] на підписання з ТОВ «ПУЕЦ» будь-яких договорів; платіжне доручення щодо сплати судового збору, можливо, вже використане в інших справах; з моменту введення будинку в експлуатацію мешканці будинку не уповноважували [PERSON] підписувати договір про надання послуг з управління будинком; оплату за електроенергію здійснює з моменту укладання відповідного договору (2019 рік) на рахунок безпосереднього постачальника електроенергії ТОВ «Київські енергетичні послуги». 4 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач щодо доводів відповідача зазначив, що: судовий збір сплачено згідно з платіжним дорученням від 23 жовтня 2021 року № 16380 і не використовувалось в інших справах; відповідачем не надано прямого договору з ТОВ «ДТЕК Київські електромережі» щодо постачання електроенергії; позивач не був повідомлений про укладання відповідачем інших договорів про постачання електроенергії. 4 січня 2022 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, проте позовні вимоги є аналогічні як у первинній позовній заяві. 12 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на уточнену позовну заяву, в якій відповідач підтримала раніше висловлені нею доводи, а також долучила дві квитанції про оплату житлово-комунальних послуг від 20 листопада 2019 року та 19 січня 2020 року. 11 лютого 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, встановлено такі обставини й відповідні їм правовідносини. 24 січня 2020 року ТОВ «ПУЕЦ» та співвласники багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , в особі [PERSON] уклали договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. ТОВ «ПУЕЦ» для виконання їхніх функцій укладено договори підряду, зокрема: договір з МПП «Перун» від 1 жовтня 2012 року про технічне обслуговування ліфтів; договір з ТОВ «Спутнік-Крим» від 15 листопада 2012 року про технічне обслуговування пожежних систем; договір з ТОВ «Фірма Володар-Роз» від 1 жовтня 2012 року про вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів; договір з ПП «Виробничо-конструкторська фірма Промінь» від 1 серпня2013 року про технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем. Відповідно до акту приймання-передачі від 1 лютого 2021 року ТОВ «ПУЕЦ» передав ОСББ «Вудсторіа 3А» в управління житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З огляду на положення вказаних договорів та акти здачі-приймання робіт ТОВ «ПУЕЦ» з 24 січня 2020 року до 1 лютого 2021 року був виконавцем послуг з утримання будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку, здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. Згідно зі витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності відповідачу. З огляду на положення частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуг», якими визначено вжиті у цьому закону поняття, відповідач є індивідуальним споживачем (індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги). Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуг» на індивідуального споживача покладено обов`язок укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Судом касаційної інстанції сформовано позицію, згідно з якою споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, Касаційного господарського суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17). Отже, відсутність договору не може беззаперечно свідчити про відсутність у споживача послуг обов`язку по сплаті за надані їм житлово-комунальні послуги. Відповідач зазначає, що 24 січня 2020 року мешканці не уповноважували [PERSON] на підписання з ТОВ «ПУЕЦ» договору про обслуговування будинку, проте, враховуючи наявність у матеріалах справи актів здачі-приймання робіт щодо технічного обслуговування ліфтів, пожежних систем, диспетчерських систем, вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів, та наведену правову позицію Верховного Суду, цей довід, навіть, за його обґрунтованості, не впливатиме на факт обслуговування ТОВ «ПУЕЦ» будинку за адресою: [ADDRESS] . Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (стаття 525 ЦК України). З розрахунку заборгованості від 20 жовтня 2021 року за особовим рахунком № [NUMBER] за житлово-комунальні послуги за квартиру за адресою: [ADDRESS] , видно, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання перед позивачем з оплати спожитих житлово-комунальних послуг, в результаті чого за період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 12 224 грн 93 коп, з яких 9 308 грн 19 коп за утримання будинку, 4 234 грн 26 коп - електроенергія, 382 грн 48 коп - інші послуги. Щодо доводів відповідача про неправильне нарахування заборгованості щодо спожитої електроенергії суд зазначає таке. Відповідно до повідомлення про приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги ТОВ «Київські енергетичні послуги» повідомило [PERSON] , що акцептувавши заяву-приєднання Споживач засвідчив вільне волевиявлення щодо приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії за об`єктом за адресою: [ADDRESS] , та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно з цим повідомленням показники розрахункового лічильника станом на 4 грудня 2019 року становлять 000001 кВт, визначено тариф: 90 коп за 1 кВт/год, якщо спожито до 100 кВт/год, 168 коп за 1 кВт/год, якщо спожито понад 100 кВт/год. Відповідно до дадатків 2, 3 до Договору споживача про наданя послуг з розподілу (передачі) електричної енергії визначено паспорт точки-точок розподілу електричної енергії та вказано відомості про розрахункові засоби обліку активної та реактивної електричної енергії. У пункті 2 договору від 24 січня 2020 року про надання ТОВ «ПУЕЦ» послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: м. Київ, вул. Миколи Хвильового, 3-А, зазначено, що послуга з управління включає обслуговування внутрішньоприбудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем). З огляду на відсутність у долучених до позовної заяви доказів на підтвердження оплати позивачем послуг з електроенергії, положення пункту 2 договору від 24 січня 2020 року, наявність документів щодо існування правовідносин між відповідачем та ТОВ «Київські енергетичні послуги» щодо послуг з постачання електроенергії суд враховує доводи відповідача про неправильність проведених позивачем розрахунків щодо заборгованості відповідача за споживання електроенергії в розмірі 4 234 грн 26 коп. Таким чином, заборгованість відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги в період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року становить 7 990 грн 67 коп (12 224 грн 93 коп - 4 234 грн 26 коп). Відповіді до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляційна складова боргу з простроченої суми розраховується за формулою: (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення, та за період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року становить 491 грн 02 коп. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3% річних з простроченої суми розраховується за формулою: С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, та за період з 1 лютого 2020 року по 31 січня 2021 року становить 239 грн 78 коп. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всупереч положенням частини першої статті 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів про наявність правовідносин із відповідачем щодо споживання електроенергії, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих йому інших житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Оскільки відповідач не виконав свій обов`язок по оплаті спожитих житлово-комунальних послуг суд дійшов до висновку про задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь позивача суми основної заборгованості у розмірі 7 990 грн 67 коп, інфляційних втрат у розмірі 491 грн 02 коп, 3% річних у розмірі 239 грн 78 коп, всього 8 721 грн 47 коп. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки позов задоволено частково, на 62 %, (8 721 грн 47 коп / 14 026 грн, 35 коп), з відповідача на користь позивач підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 407 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial