Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, в якому вказала, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 10 вересня 2016 року до 10 грудня 2020 року. З відповідачем мають спільну дитину [PERSON] , яка народилася [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею, але місце її проживання не визначалось під час розірвання шлюбу з відповідачем. Відповідач фактично проживає в м. Одесі, після розірвання шлюбу спілкування з ним відбувається виключно в телефонному режимі. Оскільки місце проживання доньки не визначено, під час влаштування її до дитячого садочку, постановлення на амбулаторний облік до поліклініки виникають складнощі. Відповідач не заперечує проти того, щоб донька була зареєстрована з позивачкою, але ніяких дій для цього не вчиняє. Під час особистого звернення до Центру надання адміністративних послуг Дружківської міської ради [PERSON] було відмовлено у реєстрації місяця проживання дитини без письмової згоди батька та притягнуто її до адміністративної відповідальності за те, що її донька проживає без реєстрації. Позивачка просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Пояснила суду, що перешкод у спілкуванні неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] вона не чинить, він не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з нею, сплачує на утримання доньки аліменти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явися, у судове засідання викликався за зареєстрованим місцем проживання. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради Мельніченко Т.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вони направлені на захист прав неповнолітньої дитини. Пояснила, що вона особисто здійснювала телефонну розмову з відповідачем, який дійсно не має заперечень проти визначення місця проживання неповнолітньої доньки разом з матір`ю. Отримавши згоду позивачки [PERSON] , суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Суд встановив, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2016 року по 12 січня 2021 року. Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Місце проживання дитини не встановлено. 23 вересня 2021 року державний реєстратор реєстраційного відділу виконавчого комітету Дружківської міської ради відмовила [PERSON] у реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , через відсутність письмової згоди батька дитини. Відповідно до довідки, виданої завідувачем ДНЗ №23 11 жовтня 2021 року, малолітня [PERSON] відвідує ДНЗ ясла-садок комбінованого типу №23 «Чебурашка» Дружківської міської ради з 06.08.2021. Відповідно до декларації №0001-624Н-42А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, надавачем ПМД малолітній дитині [PERSON] є комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дружківської міської ради за місцем фактичного проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , законний представник пацієнта - [PERSON] . Відповідно до акту обстеження квартири від 08 жовтня 2021 року, складеного працівниками комунального підприємства «Комсервіс», за адресою: [ADDRESS] проживає неповнолітня дитина [PERSON] разом зі своєю матір`ю [PERSON] . [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання та працевлаштування, має постійний дохід, володіє нерухомістю, придатною для проживання, спиртним напоями або наркотичними засобами не зловживає. Питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту інтересів дитини виконавчого комітету Дружківської міської ради, за результатами якого було ухвалено письмовий висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Таким чином, суд дійшов до висновку, що визначенням місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] цілком відповідає інтересам дитини і сприятиме захисту її інтересів.

Outcome: approved