Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

20.09.2021 позивачка звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] у якому прохає визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачка є власником зазначеної квартири, у якій водночас зареєстрована відповідачка, котра, однак, у цьому житловому приміщенні не проживає з 2002 року, не несе витрат на оплату комунальних послуг та інших витрат на утримання житла, що створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням. Ухвалою від 20.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 17.01.2022 закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання 09.02.2022 сторони не з`явилися. [PERSON] у позовній заяві прохала розглядати справу у її відсутності. Представником позивачки адвокатом Бобрищевою І.Р. подана заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Треті особи [PERSON] , [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги позивачки підтримали. Третя особа [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти позовну не заперечувала. Відповідачка є належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомляла, відзив на позов не подавала, будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань чи щодо позовних вимог по суті від [PERSON] до суду не надходило. Ухвалою від 09.02.2022 постановлено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Перевіривши наявні матеріали справи та доводи позовної заяви, суд робить такі висновки. Судом встановлене наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Кобеляцької міської ради народних депутатів 10.12.1994 за №651 квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5, 7, 8, 9). Відповідно до довідок виконавчого комітету Кобеляцької міської ради № 3036 від 14.09.2021 та № 2077 від 17.10.2021 за цією ж адресою зареєстрована відповідачка - онука позивачки [PERSON] [INFO] (а.с. 10, 16-17). Відповідно до актів підтвердження факту проживання за місцем реєстрації від 08.11.2018 та від 14.09.2021 [PERSON] , яка народилася [INFO] , з травня 2002 року проживала в [ADDRESS] (станом на 20118 рік - а.с.11), а наразі місце фактичного проживання невідоме (станом на 2021 рік - а.с. 12). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Положеннями статті 16 ЦК України унормовано, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши надані позивачем докази, виходячи з того, що позивач є власником спірного житлового приміщення, а відповідачка з 2002 року, тобто більше одного року, у ньому без поважних причин не проживає, іншої домовленості між сторонами не встановлено, то реєстрація останньої створює позивачеві перешкоди у користуванні його житлом, який, як власник житла має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене є підставою для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення відповідачки права користування спірним житловим приміщенням, чим не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначене відповідає правовими висновками, що містяться в постанові справа ВС КЦС від 29.07.2020 у справі № 345/1241/19 (провадження № 61-20383св19). З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення норм Цивільного Кодексу України, оскільки до регулювання житлових відносин у даному випадку положень Житлового Кодексу Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість Цивільний Кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Такий висновок зроблено Верховним Судом у своїй постанові від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18. Отже, враховуючи вказаний висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одній ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК. При цьому, слід зазначити, що предметом даного позову не є виселення відповідачки з підстав, передбачених Житловим кодексом України, а усунення права користування належним позивачеві на праві власності житловим будинком. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, коли позивачка є власницею квартири, в якій значиться зареєстрованою відповідачка, яка з 2002 року, тобто понад один рік, без поважних причин не проживає в цьому житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, особистих речей в ньому не має, що створює для позивачки перешкоду у здійсненні користування та розпорядження цим майном, самостійно не знялася з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника, суд вважає, що право власності позивачки підлягає захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved