Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 10.08.2018 року державним реєстратором Гуменюк К.М. був внесений запис про прийняте рішення № 27497259 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект». Не погоджуючись з вказаним рішенням ними було подано до Деснянського районного суду м.Києва позовну заяву про визнання протиправним та скасування вказаного рішення державного реєстратора. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03.06.2019 року у справі № 754/16234/18 позовні вимоги було задоволено. Проте, 04.09.2019 року Київським апеляційним судом м.Києва вказане рішення було скасовано та винесено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову з підстав незалучення до справи ТОВ «Кей-Колект», чим було порушено його права, що змусило їх звернутись до суду з даним позовом. Позивачі вважають дії відповідачів щодо реєстрації права власності на спірну квартиру протиправними, вказуючи на те, що спірна квартира належала їм на підставі свідоцтва про право власності від 13.10.2011 року та свідоцтва про право на спадщину від 19.09.2011 року. Як стало відомо, їхня невістка [PERSON] 27.02.2007 року уклала з АКІБ «УкрСибанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого [PERSON] було надано кредит в сумі 99 900,00 доларів США з відсотковою ставкою 12,0 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором [PERSON] уклала договір іпотеки від 27.02.2007 року, за умовами якого в іпотеку було передано спірну квартиру, яка на той час належала [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2007 року, що був укладений між ними та [PERSON] . Однак, в зв`язку з істотним порушення [PERSON] умов договору рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2010 року договір купівлі-продажу квартири було розірвано, а тому вони є власниками квартири. Позивачі стверджують, що як власники квартири ані договору про надання споживчого кредиту, ані договору іпотеки з АТ «УкрСиббанк» вони не укладали, до 2018 року про укладання [PERSON] вищевказаних договорів не знали, ніяких вимог і рекомендованих повідомлень від АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» не отримували. На їхню думку вчинення реєстраційних дій відбулось з численними порушеннями вимог чинного законодавства, в тому числі ЗУ «Про іпотеку», оскільки письмової вимоги про усунення порушень, вимоги про виконання порушеного зобов`язання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки їм направлено не було, а також ТОВ «Кей-Колект» не повідомив їх письмово у п`ятиденний строк про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Крім того, в порушення вимог ст.ст.36, 37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на спірну квартиру зареєстровано не за іпотекодержателем, яким відповідно до договору є АКІБ «УкрСиббанк», а за ТОВ «Кей-Колект», яке не є іпотекодержателем, і який не надав їм доказів переходу до нього прав у зобов`язанні, а саме оригіналів договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 12.12.2011 року. Також, ТОВ «Кей-Колект» не провело оцінку спірної квартири станом на 10.08.2018 року, а також проігноровано вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Позивачі зауважили і на те, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що було надано реєстратору, відповідно до відповіді на адвокатський запит є сумнівним, оскільки на момент відправки даного повідомлення про вручення індексу 01300 не існувало. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Гуменюк К.М. про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру та скасувати вказану державну реєстрацію, а також стягнути з ТОВ «Кей-Колект» судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.02.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» Вишневської О.І. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає, що державна реєстрація права власності відбулась з дотриманням вимог чинного законодавства. На думку представника відповідача, посилання ж позивачів на розірвання договору купівлі-продажу квартири на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2010 року не впливає на обов`язки іпотекодавця. Крім того, вона вважає, що позов про розірвання договору, враховуючи тісні родинні зв`язки позивачів та [PERSON] , було подано лише заради того, щоб уникнути [PERSON] своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту. Представник відповідача також вважає, що відповідно до умов іпотечного договору іпотекодавець надав згоду на стягнення майна в позасудовий спосіб та посвідчив таку згоду нотаріально, а положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» на дані правовідносини не поширюється. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2021 року витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) завірену належним чином копію реєстраційної справи, сформовану державним реєстратором Комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» м.Київ Гуменюк К.М., яка містить документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42549946 від 15.08.2018 року 12:41:33 та вчинено перереєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1622479780000). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.06.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Представник ТОВ «Кей-Колект» Прохоров І.Р. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Відповідач - державний реєстратор Гуменюк К.М., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Третя особи [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, тривалість розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача - державного реєстратора Гуменюк К.М. та третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішеннями у справах № 2-8985/10 та № 754/16234/18, відповідно до копії свідоцтва про право власності від 22.08.95 року квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.2007 року після смерті [PERSON] його частка в квартирі була успадкована [PERSON] , [PERSON] 27.02.2007 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивачі продали [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . 27.02.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкСиббанк", та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11123021000, відповідно до якого банк зобов`язувався надати [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 99900,00 доларів США, зі сплатою 12,0 % річних, строком до 27.02.2026 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27.02.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № кдз-983, посвідчений 27.02.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку АКІБ "УкрСиббанк" належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2010 року договір купівлі-продажу спірної квартири від 27.02.2007 року, укладений між позивачами та [PERSON] був розірваний. 12.12.2011 року між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" були укладені договори факторингу № 1 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчені Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області 12.12.2011 року за реєстровим № 5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ "Кей-Колект". 10.08.2018 року державним реєстратором Гуменюк К.М. Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут-Гарант" м. Київ внесений запис про прийняте рішення № 27497259 щодо реєстрації права власності ТОВ "Кей-Колект" на квартиру [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності за ТОВ "Кей-Колект" на квартиру зазначене: рекомендоване повідомлення "Укрпошта" від 06.12.2017 р. про вручення поштового повідомлення, серія та номер: 0130013253358; договір іпотеки № 48469 серія та номер: кдз-983, посвідчений 27.02.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.; договір факторингу, серія та номер: 1, виданий 12.12.2011 року ПАТ "УкрСиббанк"; договір відступлення права вимоги, серія та номер: 5207-5208, посвідчений 12.12.2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В.; вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 732347/06/12/2017, видана 06.12.2017 року ТОВ "Кей-Колект". Позивачі просять задовольнити їхні вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності, а також на факт того, що вони, як власники квартири, ані договір споживчого кредиту, ані іпотечний договір не укладали. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» вважав позовні вимоги безпідставними та зазначав про те, що реєстрація права власності відбулась у встановленому законом порядку. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, як вбачається з умов договору іпотеки, [PERSON] надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Як вбачається з п. 4.2 договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, яке передбачено розділом 5 договору іпотеки. За умовами п. 5.1 договору іпотеки, у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього Іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. Матеріали реєстраційної справи містять копії повідомлень про вручення позивачам та третій особі вимог про усунення порушень основного зобов`язання, які містять попередження про намір звернення стягнення на предмет іпотеки. Відтак, суд відхиляє твердження позивачів в цій частині. Посилання позивачів на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2010 року у справі № 2-8985/10 суд також не враховує, виходячи з наступного. Відповідно до ст.23 ЗУ "Про іпотеку", у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, відповідно до вказаної норми позивачі визнаються іпотекодавцями за договором іпотеки № 48469 від 27.02.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим номером кдз-983, незалежно від того, знали вони про його укладення чи ні. Посилання позивачів на те, що в порушення вимог ст. 517 ЦК України ТОВ "Кей-Колект" як новий кредитор не надав їм доказів переходу до нього прав у зобов`язанні, а саме: оригіналів договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними говорами від 12.12.2011 року, також не є підставою для задоволення позову. Так, відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тобто, вказаною нормою ЦК не встановлено зобов`язання нового кредитора щодо надання доказів, в тому числі і оригіналів договорів, як зазначають позивачі. В той же час, суд приймає до уваги доводи позивачів про те, що на момент набуття ТОВ "Кей-Колект" права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна. Так, відповідно до ч.3 ст.37 ЗУ "Про іпотеку", іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Матеріали реєстраційної справи не містять доказів проведення такої оцінки. Також, відповідних доказів не надано і представниками відповідача під час розгляду справи. Наведене свідчить про недотримання вимог ЗУ «Про іпотеку» при проведенні державної реєстрації на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», в зв`язку з чим така реєстрація підлягає скасуванню. Крім того, заявляючи вимоги, позивачі посилалися на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, обмеження встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. При прийнятті оспорюваного рішення про реєстрацію права власності не було перевірено, чи підпадає під вказаний закон іпотечне майно, а також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що на предмет іпотеки цей закон не поширюється. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була передана в забезпечення за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Суд відхиляє доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на спірні відносини не поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням. Такі посилання не ґрунтуються на Законі. Вищенаведене також дає підстави для задоволення вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартиру. В той же час, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Серед заявлених позивачем позовних вимог є вимоги визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Відтак позивачі, звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав, обрали неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні вимог в цій частині. Крім того, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає). Позивачі, звертаючись до суду з позовом, визначили в якості відповідачів ТОВ «Кей-Колект» та державного реєстратора. Вимогами у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності та скасування державної реєстрації права власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості не може бути звернена до реєстратора, якого позивачі визначили відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Відтак, в даному випадку суд встановлює, що державний реєстратор Гуменюк К.М. не є належним відповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог до неї слід відмовити. В той час, вимоги до ТОВ «Кей-Колект», яке є належним відповідачем у справі, необхідно задовольнити в частині скасування державної реєстрації права власності. Інші доводи викладені у позовній заяві суд не оцінює, оскільки вважає, що викладені підстави та обставини є достатніми для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Заперечення представників відповідачів проти позову в цій частині також висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірне житло за відповідачем та не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи представників відповідачів, викладені у відзиві та під час судового розгляду, висновків суду не спростовують та підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають. З урахуванням наведеного суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з ТОВ «Кей-Колект» на користь позивачів судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial