Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 02.10.2008 року йому належить на праві власності квартира за адресою : [ADDRESS] . 25 листопада 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу даної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищуком І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 2668. У відповідності до умов укладеного договору покупець [PERSON] зобов`язувалась передати позивачу грошові кошти в національній валют в сумі 365\~000 гривень, а позивач в свою чергу після проведення повного розрахунку зобов`язувався передати ключі від квартири покупцю. Також відповідно до умов укладеного договору сплату суми в розмірі 365\~000 гривень відстрочено у строк до 25.06.2012 року. Позивач вказує, що відповідач не передала позивачу суми коштів, яка визначена договором, а він після укладення даного договору продовжував проживати у квартирі. З врахуванням того, що відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, зокрема, не виконано зобов`язання зі сплати коштів в сумі 365\~000 гривень у строк до 25.06.2012 року і не сплачено даної суми станом на 27.07.2021 року, з посиланням на вимоги ст.ст. 215, 216, 655, 651, ЦК України, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , укладений 25 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Луцького міськрайоного суду Волинської області від 27 серпня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. Від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила. Як визначено у частині першій\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради від 02.10.2008 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира за адресою : [ADDRESS] . Також встановлено, що 25 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до п.2 вказаного договору продаж квартири здійснюється за ціною 365\~000 гривень, розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. Сума договору, тобто 365\~000 гривень відстрочується і сплачується частинами або одним платежем у строк до 25.06.2012 року. Факт повного розрахунку та виконання умов договору підтверджується заявою продавця, справжність підпису на якій буде засвідчено нотаріально. Відповідно до п.8 Договору право власності на придбану квартиру виникає у покупця у відповідності до ст.ст. 182, 334 ЦК Україним, тобто з моменту реєстрації правочину. Відповідно до п. 10 Договору покупець зобов`язаний не реєструвати в органах БТІ право власності на квартиру до моменту повного розрахунку. Обов`язок продавця передати квартиру покупцю вважається виконаним у момент передачі покупцю ключів від квартири ( п.12 Договору). Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом достовірно встановлено, що після укладення оспорюваного правочину, покупець [PERSON] , в порушення умов договору купівлі-продажу, коштів, визначених п. 2 договору, не передала. На вимогу суду приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Оніщуком І.П. було направлено суду матеріали за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.11.2011 року реєстраційний № 2668, при дослідженні яких було встановлено, що нотаріально засвідчена заява продавця на підтвердження факту повного розрахунку та виконання умов договору, не подавалась. Відтак, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до вимог п. 10 укладеного договору зареєстровано на час розгляду справи за продавцем позивачем [PERSON] , що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2021 року. Відтак, з урахуванням всіх досліджених у справі доказів в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним.

Outcome: approved