Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання за [PERSON] права власності на ј частки житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після чого відкрилась спадщина у виді ј частки житлового будинку [ADDRESS] та 7/8 часток квартири [ADDRESS] . В подальшому, вона дізналася, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи на вказаний будинок право власності на ј його частки зареєстровано за [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті спадщина ніким не була прийнята, тоді як вона проживає у зазначеному будинку з моменту одруження, а саме з 17.06.2010 року. З цього часу відкрито і безперервно користується зазначеним майном, а також добросовісно ним заволоділа. Володіння таким майном є без титульним, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на зазначене майно за набувальною давністю. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 07.07.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.09.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.10.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Спірні правовідносини також не пов`язані із захистом прав малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні 10.02.2022 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] 10.02.2022 року під час виступу із вступним словом пояснила, що Львівська міська рада не має наміру оскаржувати в судовому порядку право власності на ј частки житлового будинку [ADDRESS] чи звертатися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, яка відкрилася після смерті [PERSON] .. При вирішенні спору покладається на розсуд суду. 21 лютого 2022 року представник позивача та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, разом з тим, подали відповідні клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Крім того, представник позивача продала письмові тези-промови у судових дебатах. Враховуючи зазначені обставини та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим завершувати розгляд справи за відсутності представника позивача та представника відповідача. Згідно з ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 21.02.2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 17.06.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного свідоцтва про шлюб (а.с.5). [PERSON] помер [INFO] , що також стверджується копією відповідного свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 30.07.2018 року (а.с.5 зв.). Позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 15.07.2021 року (а.с.27). Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 2/1859 від 26.02.2019 року (а.с.6), станом на 29.12.2012 року право власності на ј частки житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 10.06.1967 року. Крім того, право власності на ј частки цього будинку також зареєстровано за [PERSON] . Інша половина будинку складає квартиру [ADDRESS] та у розмірі 7/8 часток також належала [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що стверджується копією відповідного свідоцтва про смерть від 23.03.1971 року (а.с.7). Відповідно до плану житлового будинку [ADDRESS] (а.с.8), загальна площа будинку становить 125,7 кв.м., житлова - 64,1 кв.м. Позивач також долучила ряд документів, датованих 2017-м роком про сплату житлово-комунальних послуг в будинку [ADDRESS] (а.с.12-14), а також ряд документів за період 2012 року, 2014 року, 2016 року про придбання будівельних матеріалів (а.с.14 зв., 15-16). Користуючись належною [PERSON] часткою в будинку з моменту одруження, тобто більше десяти років, позивач в судовому порядку бажає визнати право власності на таку частку за набувальною давністю, внаслідок чого звернулася до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити не стільки питання відкритості та безперервності користування позивачем вказаним майном, скільки питання про добросовісність його набуття. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За частиною 2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Територіальні громади, відповідно до ст.172 ЦК України, набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Суб`єктами права власності, згідно частини 1 ст.318 ЦК України, є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР в редакції, яка була чинною на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 555 ЦК Української РСР спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, вказаною нормою визначено загальне правило набуття права власності, зокрема із правочинів. Винятки правомірного набуття права власності не на підставі правочинів безпосередньо передбачені актами цивільного законодавства. Один із таких винятків визначений у статті 344 ЦК України. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном (безтитульність володіння). Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17. Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд вважає, що добросовісність набуття позивачем спірного майна не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а отже, нею не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Так, у статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Поняття житла наведено у статті 379 ЦК України, згідно якої під поняттям житла фізичної особи розуміється житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, особа може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України), членів його сім`ї (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК УРСР, орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК України, ст.61 ЖК УРСР), членів його сім`ї (ст.816 ЦК України, ст.ст.64, 160 ЖК УРСР) тощо. Виходячи з мотивів позову, право користування житловим будинком у виді відповідної частки житлового будинку у позивача виникло як в члена сім`ї власника, а отже, воно не може вважатись безтитульним. В свою чергу, за змістом вищенаведених статей 524, 555 ЦК Української РСР, внаслідок неприйняття спадщини після смерті [PERSON] інша частка житлового будинку перейшла до держави (в особі відповідних органів), а тому остання не позбавлена права на його оформлення в порядку, визначеному законом, що виключає можливість визнання позивача добросовісним володільцем. Подібні за змістом правові висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 645/2540/17-ц (постанова від 18.12.2019). При цьому, у цій справі Верховний Суд відхилив позов органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою не через його безпідставність, а через його недоцільність, оскільки держава не позбавлена можливості оформити своє право власності в порядку, встановленому законом. Тому доводи представника відповідача про відсутність у Львівської міської ради наміру звертатись до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою не мають правого значення. Враховуючи наведене, на думку суду, в межах даної справи добросовісність заволодіння позивачем спірним майном не знайшла свого підтвердження, що відповідно виключає можливість задоволення позову. При цьому, таких висновків суду не спростовують доводи сторони позивача про її необізнаність з питанням про те, хто став власником спірного майна після смерті [PERSON] , оскільки така обставина на думку суду обумовлена виключно небажанням позивача та її чоловіка, як власника частки будинку, дізнатись про юридичну долю іншої частки будинку, яка ніколи не належала ні позивачу, ні її чоловіку, тоді як сама інформація про власника спірного майна, міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, доступ до якої був як у позивача, так і у її чоловіка. Також, не спростовують висновків суду доводи сторони позивача про те, що будинок списаний з балансу Львівських комунальних підприємств, оскільки така обставина не може свідчити про відмову від права власності на майно. Як наслідок, суд визнає позов безпідставним та відмовляє в його задоволенні. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed