Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

04 січня 2021 року з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська до суду надійшли матеріали позову [PERSON] до відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2021 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 25 лютого 2021 року позивачем було надано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2021 року підготовче засідання було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилається на те, що на підставі ордера № 26/985 від 12 серпня 1998 року, який було видано АТ «ДМЗ ім. Петровського», її чоловікові, [PERSON] , надано право користування квартирою [ADDRESS] , у складі родини з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] - дружина, і [PERSON] - дочка. Позивач зареєстрована і проживає у ній з 1998 року. На підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 року за ПАТ «Євраз ДМЗ» було визнано право власності на буд. [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 16 березня 2012 року ПАТ «Євраз ДМЗ» подарувало гуртожиток територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Рішенням виконкому Дніпровської міської ради № 57 від 30 січня 2018 року гуртожиток було включено до житлового фонду постійного проживання та зобов`язано департамент здійснити дії - видати квартиронаймачам ордери на квартири для постійного проживання. У 2018 році позивач звернулася до відповідача для консультації з питанням приватизації спірної квартири [ADDRESS] . Після оформлення необхідного пакету документів, вона 02 травня 2018 року подала заяву. [PERSON] була упевнена, що подала до Департаменту ЖГ Дніпровської міської ради заяву для приватизації спірної квартири, а не видачу ордеру, який має з 1998 року. 25 червня 2020 року відповідач відмовив їй у видачі ордера на житлове приміщення з посиланням на те, що у власності позивача перебуває житловий будинок. Вважає відмову незаконною, окрім неї на спірну квартиру ніхто не претендує, іншого житла у м. Дніпрі вона не має, у квартирі проживає вона, її дочка, [PERSON] , і два онука: неповнолітній [PERSON] , [INFO] , і малолітній [PERSON] , [INFO] . Відповідач невірно проконсультував її, незаконно відібрав у неї заяву на отримання ордеру замість заяви про передачу квартири у приватну власність, та надав незаконну відмову у наданні ордеру. Просила суд визнати незаконними дії Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, як орган приватизації, провести дії стосовно підготовки та видачі розпорядження про передачу відповідачеві у власність квартири [ADDRESS] . У своїй заяві до суду просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач Департамент УЖГ Дніпровської міськради у своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім`я якого видано ордер. Постанова дирекції та комітету профсоюзу ВАТ «ДМЗ ім. Петровського» № 187 від 04 серпня 1998 року про видачу службової квартири та посвідчення № 26/985 від 12 серпня 1998 року на право зайняття службової площі не є підставою виникнення приватно-правових відносин найму. Тому [PERSON] не є наймачем, відповідно [PERSON] не набуває права користування на вищевказане житло. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 17 травня 2004 року. Гуртожиток, який розташовано за адресою: [ADDRESS] , було передано у власність Дніпровській міській раді на підставі договору дарування від 16 березня 2012 року. На підставі рішення Дніпровської міської ради № 57 від 30 січня 2018 року житлові приміщення у гуртожитку було включено до житлового фонду постійного користування. Отриманню ордеру має передувати підстава - рішення про надання нерухомого майна житлового фонду постійного користування. З моменту отримання постанови дирекції та комітету профспілки від 04 серпня 1998 року [PERSON] не було отримано ордеру. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . 25 червня 2020 року Департамент ЖГ Дніпровської міської ради надав позивачеві відповідь № 3/16-3774, в якій зазначено, що законні підстави для надання [PERSON] ордеру на житлове приміщення відсутні. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 грудня 2019 року [PERSON] має у власності приватний житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 150,9 кв. м., житлова площа 48,4 кв.м.). Таким чином, розмір житлової площі, яку потребує сім`я позивача має становити 54,6 кв.м. При наданні житлової площі з урахуванням жилого будинку, який перебуває у власності позивача, загальний розмір житлової площі буде становити 72,3 кв.м., що перевищує встановлену ЖК УРСР норму на одну особу. Щодо позовної вимоги про зобов`язання вчинити дії стосовно підготовки та видачі розпорядження про передачу у власність квартири в порядку безоплатної приватизації, то таким чином буде порушено баланс та може відбутися втручання судової влади в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 1995 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-3194, [PERSON] належить незакінчений житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 102-104). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок [ADDRESS] загальною площею 150,9 кв.м., житловою 48,3 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 18 листопада 2009 року, виданого виконавчим комітетом Карнаухівської селищної ради, зареєстровано за [PERSON] (а.с. 77-78). Постановою дирекції комітету профспілки ВАТ ДМЗ ім. Петровського № 187 від 04 серпня 1998 року [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: дружини - [PERSON] , дочки - [PERSON] , було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 17-22). Посвідченням № 26/985 від 12 серпня 1998 року [PERSON] було надано право на заняття житлової площі у кв. [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) (а.с. 23). 17 травня 2004 року шлюб між [PERSON] [PERSON] було розірвано, про що ВДРАЦС Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зроблено актовий запис № 244 (а.с. 14). На підставі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2010 року право власності на будівлю гуртожитку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) було визнано за ПАТ «Євраз ДМЗ ім. Петровського» (а.с. 24-30) та у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 31). На підставі договору дарування частини будівлі від 16 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. і зареєстрованого в реєстрі за № 540, ПАТ «Євраз ДМЗ ім. Петровського» подарувало Дніпропетровській міській раді частину будівлі літ. А-3, 4 - гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) (а.с. 127-129). Рішенням Дніпровської міської ради № 57 від 30 січня 2018 року правовий режим житлових приміщень у гуртожитку комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] , було змінено і включено його до житлового фонду постійного проживання (а.с. 33). Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3116-2774 від 25 червня 2020 року [PERSON] відмовлено у наданні адміністративної послуги з надання ордеру на житлове приміщення [ADDRESS] (а.с. 15-16). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та ЖК УРСР. Щодо позовних вимог в частині визнання дій відповідача незаконними, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Як вбачається з листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3116-2774 від 25 червня 2020 року [PERSON] відмовлено у наданні адміністративної послуги з надання ордеру на житлове приміщення [ADDRESS] , оскільки у власності позивача перебуває житловий будинок загальною площею 150,9 кв.м., житловою 48,3 кв.м., що з урахуванням норм, встановлених ЖК УРСР, перевищує визначений розмір на 1 особу на 4,425 кв.м. Також у листі зазначено, що позивач звернулася до відповідача із заявою від 02 травня 2018 року, в якій просила видати ордер на постійне проживання у квартирі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з приписами ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР встановлено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до п. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Частиною 3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів, наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року затверджено «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформлюються згідно цієї процедури. Зокрема, наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого, оформити відповідне свідоцтво. Зазначена процедура передбачена ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Суд не приймає до уваги посилання позивача, що вона зверталася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири, а ордер на право зайняття службової площі подала разом з пакетом документів, оскільки матеріалами справи сама видача ордеру не підтверджена. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). У даній справі, поведінка позивача є непослідовною, не відповідає попереднім її діям (у первісній редакції позовної заяви позивач стверджувала, що 02 травня 2018 року вона звернулася до відповідача із заявою про видачу ордеру на квартиру для постійного проживання, та жодним чином не зазначає, що їй було відмовлено з підстав того, що у її власності наявний житловий будинок, житлова площа якого перевищує норми, встановлені ЖК УРСР, та заявлено позовну вимогу про зобов`язання відповідача підготувати і видати їй ордер на житлове приміщення. В уточненій позовній заяві [PERSON] стверджує, що ордер було їй видано, проте, вона його надала відповідачеві та заявляє позовну вимогу про зобов`язання відповідача провести дії з передачі їй у власність спірної квартири. При цьому, позивач стверджує, що будинок, який перебуває у її власності, є об`єктом незавершеного будівництва, що спростовується матеріалами цивільної справи. Так відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 77-78), право власності на будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 18 листопада 2009 року, виданого виконавчим комітетом Карнаухівської селищної ради, видача якого передбачає введення в експлуатацію, тобто, завершення будівництва об`єкта, зареєстровано за [PERSON] . За наведених обставин, враховуючи викладені правові висновки Верховного Суду, описана поведінка позивача не відповідає обраній нею у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи, тому суд приходить до висновку, що зазначене спрямоване на створення в учасників процесу помилкового уявлення про підставу позову та добросовісність позивача у її діях з приватизації спірного житлового приміщення. Таким чином, дії відповідача щодо відмови у наданні [PERSON] ордеру на житлове приміщення [ADDRESS] відповідають вимогам чинного законодавства України, тому у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради незаконними слід відмовити. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести дії з підготовки та видачі розпорядження про передачу у власність [PERSON] спірної квартири в порядку приватизації, суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають за наступних обставин. Порядок приватизації майна встановлений ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, процедура приватизації має бути здійснена у чіткій відповідності вимогам законодавства. Статтею 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. У постанові № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) від 10 квітня 2019 року у справі Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати орган приватизації вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги посилання позивача на практику Верховного Суду та вважає за необхідне відступити від позиції, викладеної у постанові № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18) від 20 червня 2018 року, оскільки правовідносини зазначені у постанові є відмінним від правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі. Зокрема, позивачеві у справі № 200/18858/16-ц було надано ордер на право зайняття житлового приміщення та йому відмовлено у приватизації спірного житлового приміщення у зв`язку із наданням неповного пакету документів для приватизації. При цьому, [PERSON] не є квартиронаймачем спірного житлового приміщення [ADDRESS] , ордер на право зайняття квартири ані їй, ані її чоловікові видано не було. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи з положень зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 1 261 грн. (а.с. 1, 46) слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed