Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] 2685 доларів США 02 цента боргу за розпискою, з яких 2500 доларів США сума основного боргу та 185 доларів США 02 цента 3 % річних від суми заборгованості, а також просить нараховувати та стягнути з відповідача 3 % річних на суму основного боргу у період з 21 серпня 2021 року до моменту повного виконання рішення суду у даній справі. На обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що 22 грудня 2018 року він надав відповідачу у борг 4500 доларів США, і відповідач зобов`язався повернути цю суму до 1 червня 2019 року, про що надав відповідну розписку. 29 серпня 2019 року повернув позивачу 900 доларів США та 9 жовтня 2019 року повернув ще 1100 доларів США. Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та у визначений строк борг не повернув кошти в повному обсязі, що є підставою для його стягнення у судовому порядку та сплати 3 % річних від простроченої суми. Ухвалою від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками 7 грудня 2021 року, однак у встановлений судом строк не подав заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, тому справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5 статті 279 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 22 грудня 2018 року [PERSON] надав, а [PERSON] отримав у борг грошові кошти в сумі 4500 доларів США та зобов`язався повернути борг до 1 червня 2019 року, що підтверджується розпискою складеної на російській мові (а.с.11) та її перекладом на українську мову, засвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І.В. 17 серпня 2021 року (а.с. 12). Однак взятих на себе зобов`язань не виконав, у визначений у розписці строк борг не повернув. Разом з цим, із вказаної розписки вбачається, що [PERSON] 29 серпня 2019 року повернув позивачу 900 доларів США, а 9 жовтня 2019 року повернув ще 1100 доларів США, що також підтверджується письмовими поясненнями позивача у позові. Таким чином залишок заборгованості за розпискою становить 2500 доларів США. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. ст. 1046, 1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідну розписку, складену відповідачем, яка свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов`язався їх повернути у визначений строк, однак свої зобов`язання за договором позики не виконав і борг до цього часу не повернув. За таких обставин, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути суму залишку боргу в розмірі 2500 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні (а не її еквівалент у національній валюті України). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Ураховуючи те, що відповідач прострочив повернення боргу за договором позики, то він повинен сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми. Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. На підтвердження розміру вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких розмір належних йому три проценти річних становить 185 доларів США 02 цента. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірною формулою та не спростований відповідачем. Отже на підставі оцінки наведених позивачем аргументів і наданих ним доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики (основного боргу) в сумі 2500 доларів США та трьох процентів річних в розмірі 185 доларів США 02 центра, а всього 2685 доларів США 02 центра. Що стосується вимоги позивача про нарахування 3 % річних на суму 2500 доларів США та стягнення з відповідача їх за період з 21 серпня 2021 року до моменту повного виконання даного рішення суду, відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд враховує наступне. Статтею 265 ЦПК України визначені вимоги до змісту рішення суду. Частина 10 вказаної статті передбачає, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Судувід 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Таким чином, з ухваленням судом рішення у даній справі про стягнення боргу у 2022 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за весь час прострочення з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, враховуючи те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Враховуючи вищевикладене, у разі не виконання рішення суду про стягнення боргу позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з окремим позовом про стягнення 3% річних, у межах строку позовної давності, а тому суд відмовляє у задоволенні вимог позову у частині про нарахування 3 % річних на суму 2500 доларів США та стягнення з відповідача їх за період з 21 серпня 2021 року до моменту повного виконання даного рішення суду. Крім того, позивач просить вирішити питання про стягнення судових витрат. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги № 90/3 від 4 січня 2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатським бюро «Ільїн Олександр», додаток до договору № 90/3 про надання правової допомоги від 4 січня 2021 року. Детальний опис наданих адвокатами позивачу правових послуг зазначений в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору № 90/3 про надання правової допомоги від 4 січня 2021 року за серпень 2021 року. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Надана позивачем квитанція від 3 вересня 2021 року підтверджує здійснення позивачем оплати за надання правничої допомоги у розмірі 3742 грн (а.с. 45). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем згідно квитанції № 1-2331К сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с. 1). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 3742 грн.

Outcome: partial