Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

12 листопада 2021 року до Первомайського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк», в якій вказано, що [PERSON] звернулася до банку з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву від 15.12.2006 року, їй було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у 7700,00 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка порушила умови договору, не виконала їх і не виконує на даний час, допускаючи прострочення платежів, у зв`язку з чим, станом на 08.10.2021 року має заборгованість у сумі - 369361,25 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь згідно принципу диспозитивності в розмірі 106165,45 грн., з яких - 866,06 грн. заборгованість за кредитом; 100941,17 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4065,60 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 292,62 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 2270,00 грн. понесені судові витрати за подання позову до суду. 02 грудня 2021 року ухвалою Первомайського міськрайонного суду Харківської області відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням першого судового засідання на 28 грудня 2021 року, після чого, судове засідання відклалося з об`єктивної причини, оскільки відповідачка отримала позовну заяву менше ніж за 15 днів до розгляду справи, на 15.02.2022 року. 28.12.2021 року відповідачка надала судові відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, викладених у ньому. Представник позивача у судове засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає, у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у судове засідання не прибула, проте від її представника надана заява про розгляд справи без участі сторони відповідачки, проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: матеріалами справи встановлено, що [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала заяву від 15.12.2006 року, їй було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у 7700,00 грн. Станом на 08.10.2021 року має заборгованість у сумі - 369361,25 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь згідно принципу диспозитивності в розмірі 106165,45 грн., з яких - 866,06 грн. заборгованість за кредитом; 100941,17 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 4065,60 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 292,62 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 2270,00 грн. понесені судові витрати за подання позову до суду. Згідно заяви позичальника працівником банку було оформлено платіжну кредитну картку, відповідачка підписала заяву про умови кредитуваня з використанням кредитної картки. (а.с.10). АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідачка порушила умови договору, не виконала їх на даний час, допустивши прострочення платежів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг пр отягом певного часу врегульовані частиною першоюстатті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання Позивачем, всупереч вимог закону не надано доказів ознайомлення позичальника саме з редакцією Умов та правил надання банківських послуг, а також відомостей щодо того, коли та на підставі яких документів (Рішення уповноваженого органу) банком затверджена саме така редакція Умов та правил надання банківських послуг станом на день підписання паспорту споживчого кредиту боржником. Банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені в Правилах і Умовах, Тарифах Банку, і з якими, як вважав би банк, позичальник був ознайомлений. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-якій редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «ПриватБанк» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «ПриватБанк», з огляду на мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, у даному випадку - анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору через відсутність підпису позичальника, викладено в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 16цс15. Враховуючи викладене, правові підстави для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині вирішення спору про стягнення прострочених відсотків за користування кредитом, комісії та пені відсутні. Суд залишає позовні вимоги в цій частині без задоволення з посланням на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості. Саме ж тіло кредиту у сумі 866,06 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, як фактично отриману та не повернуту. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені лише на 0,82%, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 18,61 грн. На підставі ст. ст. 526, 549, 610-612, 625, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial