Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

15 липня 2021 року ПАТ «НВО «Созидатель» звернулося до суду із позовом до відповідачки [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги (а. с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ПАТ «НВО «Созидатель» надає послуги з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території та послуги з опалення та гарячого водопостачання співвласникам (мешканцями) багато квартального будинку [ADDRESS] . Відповідачка є споживачем житлово-комунальних послуг. Позивач послуги з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, послуги з опалення та гарячого водопостачання надавав відповідачці належної якості та в повному обсязі. Однак, відповідачка не здійснює оплату за отримані житлово-комунальні послуги у зв`язку з чим за нею утворилася заборгованість у розмірі 12347 гривень 90 копійок. Тому, позивач вимушений звернутися із вказаним позовом до суду, в якому він прохає стягнути із відповідачки заборгованість, що утворилася за нею за період часу з жовтня 2018 року по березень 2019 року, у розмірі 12347 гривень 90 копійок з яких: сума основного боргу - 9456 гривень 82 копійок, інфляційні витрати - 2089 гривень 78 копійок, 3% річних - 801 гривня 30 копійок та судовий збір у розмірі 2270 гривень (а. с. 14-17). Ухвалою суду від 30 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 15 вересня 2021 року (а. с. 44), копія якої надіслана учасникам справи 05 серпня 2021 року за вихідним № 17187/21-вих/2/204/1840/21 (а. с. 45) та яка отримана відповідачкою 20 серпня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 47). Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 65). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про її виклик на офіційному сайті суду (а. с. 70), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що ПАТ «НВО «Созидатель» є замовником будівництва, генеральним проектувальником та генеральним підрядником житлового багатоквартирного будинку [ADDRESS] , який після завершення будівництва даного будинку передав інвестору [PERSON] квартиру № 114 , що підтверджується актом прийому передачі від 13 січня 2006 року (а. с. 24). Після вводу в експлуатацію будинку позивач надавав житлово-комунальні послуги співвласникам (мешканцям) зазначеного багатоквартирного будинку, в тому числі і відповідачці, при цьому індивідуальні договори на постачання житлово-комунальних послуг з мешканцями будинку ПАТ «НВО «Созидатель» не укладало. Виробництво та постачання теплової енергії позивачем здійснюється на підставі ліцензій Дніпропетровської обласної державної адміністрації серії АД № 037085 (від 21 березня 2013 року виробництво теплової енергії) та серії АД № 037086 від 21 березня 2013 року (постачання теплової енергії) (а. с. 25-26). Закупівля всієї електричної енергії, яку споживають співвласники будинку до набрання чинності Закону України «Про ринок електричної енергії» (11 червня 2017 року) здійснювалося ПАТ «НВО «Созидатель» на підставі укладеного з ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго» договору про постачання електричної енергії № 018001 від 01 квітня 2011 року (а. с. 30-34 та на звороті), а після - на підставі укладеного з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» публічного договору від 01.01.2019 року (а. с. 36-38). Таким чином, ПАТ «НВО «Созидатель» сплачує виставлені енергопостачальником рахунки та відповідно несе 100% витрат за спожиту електричну енергію співвласниками будинку [ADDRESS] . Відповідачці постачаються житлово-комунальні послуги з вивезення твердих побутових відходів, постачання гарячої води та електроенергії, опалення, обслуговування ліфтів та прибудинкової території, а тому між ПАТ «НВО «Созидатель» та відповідачкою встановились фактичні відносини з приводу надання зазначених послуг. При цьому, на ім`я відповідачки для оплати житлово-комунальних послуг відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що вбачається з виписки по особовому рахунку (а. с. 14). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги № 1875-IV від 24 червня 2004 року (який діяв до 01 травня 2019 року) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Приписами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони перебували у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачці житлово-комунальні послуги з вивезення твердих побутових відходів, постачання гарячої води та електроенергії, опалення, обслуговування ліфтів та прибудинкової території, а відповідачка була зобов`язана сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Нормами ст. 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна. Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, позивач в позовній заяві зазначає про стягнення з відповідачки заборгованості за житлово-комунальні послуги за період часу з жовтня 2018 року по березень 2019 року (а. с. 4-5). Разом з тим, з виписки по особовому рахунку відповідачки № [NUMBER] (а. с. 14) вбачається, що надана вона за період з січня 2019 року по березень 2019 року, із початковим сальдо на січень 2019 року - 8560 гривень 13 копійок та зазначенням боргу «за весь період 2018 року» у розмірі 8560 року 13 копійок, а не за конкретні місяці 2018 року, як заявлено в позовних вимогах (жовтень, листопад, грудень 2018 року), а також кінцевим сальдо станом на 23 червня 2021 року у розмірі 9456 гривень 82 копійки. Також з вказаної виписки з особового рахунку вбачається, що позивачем відповідачці нараховано, далі мовою оригіналу: «борг за весь період 2018 р. - 8560,13; всього за січень 2019 - 8560,13; доп. услуги (разові) - 200, вивіз ТБВ - 35,92, горячая вода (подогрев) - 151,18, доп. услуги (уборка МОП) -96,02, ХВС - 58,8, електроенергія (коєф) - 280,56, опалення Сч. - 2931,07, обслуживание дома и придомовой территории - 245,56, обслуговування ліфтів - 76,97, обслуживание ТС - 76,23, всього за лютий 2019 - 4152,31; вивіз ТБВ - 35,92, горячая вода (подогрев) - 658,7, ХВС - 411,6, електроенергія (коєф) - 280,56, опалення Сч. - 2110,58, обслуживание дома и придомовой территории - 93,82, обслуговування ліфтів - 76,97, обслуживание ТС - 76,23, всього за березень 2019 - 3744,38». Крім того, з вказаної виписки вбачається, що відповідачкою сплачено, далі мовою оригіналу: «оплата 15.02.2019 - 6800, доп. услуги (разові) - 200, всього за лютий 2019 - 7000. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачем заявлено позовні вимоги за період часу з жовтня 2018 року по березень 2019 року, а виписка по особовому рахунку відповідачки № [NUMBER] надана за період часу з січня 2019 року по березень 2019 року, із початковим сальдо на січень 2019 року - 8560 гривень 13 копійок, що є також боргом «за весь період 2018 року», суд позбавлений можливості з`ясувати наявність/відсутність боргу у відповідачки в межах заявлених позовних вимог, зокрема за жовтень, листопад, грудень 2018 року, оскільки належних та допустимих доказів щодо існування заборгованості у відповідачки саме за цей період позивачем суду не надано. Разом з цим, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо наявності заборгованості у відповідачки за січень 2019 року, оскільки відповідно до виписки, детальний розрахунок її заборгованості починається лише з лютого 2019 року, а зазначена сума заборгованості за січень 2019 року повністю співпадає із сумою заборгованості за весь 2018 рік. Натомість, судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивача на отримання плати за житлово-комунальні послуги, зокрема у період часу з лютого 2019 року по березень 2019 року. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачка є користувачем послуг позивача з 22 квітня 2010 року та те, що вона належним чином не виконувала своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, внаслідок чого, станом на березень 2019 року, за нею утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, підлягають частковому задоволенню, тобто за період часу з лютого 2019 року по березень 2019 року, у розмірі 896 гривень 69 копійок, виходячи із розрахунку (нараховано за лютий 2019 року - (200+35,92+151,18+96,02+58,8+280,56+2931,07+245,56+76,97+76,23) «+» березень 2019 року - (35,92+658,7+411,6+280,56+2110,58+93,82+76,97+76,23) «-» сплачено (6800+200). Щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 549 ЦК України визначено поняття неустойки. Так, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідачки 3% річних - 861 гривня 30 копійок та інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 2089 гривень 78 копійок. При цьому, розрахунок відсотків за користування грошовими коштами (а. с. 15) позивачем здійснено за період часу з 01 вересня 2018 року по 28 червня 2021 року, виходячи із розрахункової суми боргу 9456 гривень 82 копійки, та інфляційних збитків (а. с. 16) - за період часу з вересня 2018 року по травень 2019 року та розрахункової суми боргу 9456 гривень. Тобто наданий позивачем суду розрахунок заборгованості по стягненню 3% річних та інфляційного збільшення суми боргу здійснений ним арифметично неправильно, оскільки до початкових вихідних даних розрахунку ним включено суму заборгованості - «за весь період 2018 року», тоді як вимоги про стягнення заборгованості стосуються визначених місяців 2018 року, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги на суму 12347 гривень 90 копійок, а задоволено судом на суму 896 гривень 69 копійок, що становить 7,26 % заявлених позовних вимог, то з відповідачки на користь позивача має бути стягнуто судовий збір у розмірі 164 гривні 80 копійок, виходячи із розрахунку 2 270 гривень *7,26%/100%. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial