Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Чернівецька міська рада, Перша Чернівецька державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство Чернівецьке міське комунальне бюро технічної інвентаризації про перерозподіл часток у праві власності. Посилався на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.1979 року належить 10/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] . Під час проживання ним було зроблено добудову та в подальшому рішенням міськвиконкому від 02.05.1985 року дозволено внести зміни до інвентарної справи. 12.04.2005 року рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради затверджено акти державних технічних комісій щодо прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків з належними до них надвірними спорудами, будинковолодінь та окремої квартири та вирішено видати свідоцтва про права власності: [PERSON] , який користується 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами (в житловому будинку: коридор 2-1 пл.6,50 кв.м., кімната 2-2 пл. 17,70 кв.м., кімната 2-3 пл.10, 50 кв.м., кімната 2-4 пл.19,30 кв.м., ванна 2-5 пл.3,20 кв.м., кухня 2-6 пл. 11,90 кв.м., вбиральня 2-7 пл.1,70 кв.м.; підвал ІІ пл.3,20 кв.м.; гараж літ.К; ј огорожі №1-3); [PERSON] , який користується 40/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами ( в житловому будинку: коридор 1-1 пл.3,30 кв.м.; кухня 1-2 пл.6,90 кв.м., кімната 1-3 пл. 10,60 кв.м., кімната 1-4 пл.19,70 кв.м., коридор 1-5 пл. 3,00 кв.м., комора 1-6 пл.4,10 кв.м., кімната 1-7 пл.15,60 кв.м., підвал І пл.7,80 кв.м., гараж літ.Е, вбиральня літ. «Ж», Ѕ огорожі №1-3); [PERSON] , який користується 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами ( в житловому будинку: коридор 3-1 пл.7,70 кв.м., кімната 3-2 пл.14,70 кв.м., кухня 3-3 пл. 5,70 кв.м., комора 3-4 пл.0,40 кв.м., веранда 3-5 пл., 0,40 кв.м., сарай літ. «В», гараж літ. «З», вбиральня літ. «Г», ј огорожі №1-3. Також вказував на те, що відповідно до довідки Бюро технічної інвентаризації від 16.08.2018 року на даний час на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано: житловий будинок літ. «А»,загальною площею 174,9 кв.м., в тому числі житловою площею 108, 10 кв.м.; сарай з підвалом літ. «В», гараж літ. «Е», гараж літ. «З», гараж літ. «К», вбиральня літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», колонка питна І, колодязь оглядовий ІІ, вигрібна яма ІІІ, огорожа 1-4. 27.07.2018 року позивач звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності, однак йому було відмовлено у реєстрації його права власності на 14/100 часток у зв`язку з тим, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно сума часток права власності на будинковолодіння [ADDRESS] перевищує 100%, а саме: за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.06.2005 року - 46/100 часток; за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину ВСІ №433113 від 09.08.2005 року, виданого Першою Чернівецькою державною конторою - 52/100 частки. Однак, частка спадщини, яку успадкувала [PERSON] , згідно рішення ВК ЧМР від 12.04.2005 року становить 40/100 часток, а не 52/100 частки. У зв`язку з зазначеним просив змінити розмір часток у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 174,9 кв.м., в тому числі житловою площею 108,10 кв.м., а саме: змінити розмір часток у праві власності та визнати за [PERSON] право власності на 14/100 часток у будинковолодінні, за [PERSON] визначити 40/100 у вказаному будинковолодінні. Ухвалою суду від 25.10.2021 року по справі було відкрито загальне провадження та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Третьою особою Чернівецькою міською радою було подано пояснення на позов. У поясненнях представник третьої особи зазначив, що внаслідок проведеної реконструкції та добудови житлового будинку [ADDRESS] змінилось дольове співвідношення часток між власниками будинку. На підставі акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 28.03.2005 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради було прийнято рішення №281/6 від 12.04.2005 року, відповідно до якого між співвласниками будинку [ADDRESS] визначено наступні частини: [PERSON] - 46/100 частин; [PERSON] - 40/100 частин; [PERSON] -14/100 частин. Однак, співвласник [PERSON] за свого життя не зареєстрував в органах БТІ свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення №281/6 від 12.04.2005 року щодо зміни частки на 40/100 частин. З огляду на вказане, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 30.11.2021 року судом було вжито заходів забезпечення доказів. 14.12.2021 року продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Ухвалою суду від 24.01.2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином за зареєстрованим місцем проживання був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 15.08.1978 року було затверджено акти приймання новозбудованих житлових будинків та видано свідоцтва на право особистої власності [PERSON] - 52/100 часток, [PERSON] - 48/100 часток будинку [ADDRESS] (а.с.54-55). 30.11.1979 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] купив 10/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.8-9). [PERSON] , один із співвласників будинковолодіння, [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим 29.04.2003 року. 12.04.2005 року рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №281/6 затверджено акти державних технічних комісій щодо прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків з належними до них надвірними спорудами, будинковолодінь та окремої квартири та вирішено видати свідоцтва про права власності: [PERSON] , який користується 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами (в житловому будинку: коридор 2-1 пл.6,50 кв.м., кімната 2-2 пл. 17,70 кв.м., кімната 2-3 пл.10, 50 кв.м., кімната 2-4 пл.19,30 кв.м., ванна 2-5 пл.3,20 кв.м., кухня 2-6 пл. 11,90 кв.м., вбиральня 2-7 пл.1,70 кв.м.; підвал ІІ пл.3,20 кв.м.; гараж літ.К; ј огорожі №1-3); [PERSON] , який користується 40/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами ( в житловому будинку: коридор 1-1 пл.3,30 кв.м.; кухня 1-2 пл.6,90 кв.м., кімната 1-3 пл. 10,60 кв.м., кімната 1-4 пл.19,70 кв.м., коридор 1-5 пл. 3,00 кв.м., комора 1-6 пл.4,10 кв.м., кімната 1-7 пл.15,60 кв.м., підвал І пл.7,80 кв.м., гараж літ.Е, вбиральня літ. «Ж», Ѕ огорожі №1-3); [PERSON] , який користується 14/100 частин житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього надвірними спорудами ( в житловому будинку: коридор 3-1 пл.7,70 кв.м., кімната 3-2 пл.14,70 кв.м., кухня 3-3 пл. 5,70 кв.м., комора 3-4 пл.0,40 кв.м., веранда 3-5 пл., 0,40 кв.м., сарай літ. «В», гараж літ. «З», вбиральня літ. «Г», ј огорожі №1-3) (а.с.49). Таким чином, на момент прийняття рішення ВК ЧМР №281/6 від 12.04.2005 року один із співвласників будинковолодіння [ADDRESS] помер, однак спадкоємцем не було оформлено спадкових прав. 09.08.2005 року державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] , [INFO] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 52/100 житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських та побутових будівель і споруд, розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до довідки Бюро технічної інвентаризації від 16.08.2018 року на даний час на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано: житловий будинок літ. «А»,загальною площею 174,9 кв.м., в тому числі житловою площею 108, 10 кв.м.; сарай з підвалом літ. «В», гараж літ. «Е», гараж літ. «З», гараж літ. «К», вбиральня літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», колонка питна І, колодязь оглядовий ІІ, вигрібна яма ІІІ, огорожа 1-4 (а.с.12). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.11.2021 року, будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] - 46/100 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого на підставі рішення ВК ЧМР №281/6 від 12.04.2005 року, та [PERSON] - 52/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2005 року (а.с.62). Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17.02.2016 р. (№6-1500цс15). Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, вказував на те, що неможливість реєстрації частки його права власності у будинковолодіння [ADDRESS] , що порушує його право на розпорядження цим майном в розумінні приписів ст.ст.319,321, 361 ЦК України. Кожна особа, як передбачає частина 1 статті 4 ЦПК України, має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. За положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Задоволення вимоги про визначення часток у праві власності у даному спорі призведе до ефективного захисту прав власника. У даному спорі, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд також керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Так, запроваджене статтею 8 Конституції України та статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконливого висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved