Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 52 728, 84 грн, яку було сплачено власнику автомобіля Lexus GS350 (реєстраційний номер [NUMBER] ), котрий зазнав пошкоджень у дорожньо-транспортній пригоді 16 червня 2017 року, - [PERSON] , на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту за № 091а7ц5, яка сталася з вини водія Daewoo Lanos [PERSON] . Від відповідача до суду відзив не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 01 листопада 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 28 листопада 2018 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін. 17 грудня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 509 від 17 грудня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 20 грудня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 12 травня 2017 року ПрАТ «СК «АХА», правонаступником якої є ПрАТ «АРКС», та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 091а7ц5, відповідно до умов якого було застраховано належний останньому транспортний засіб Lexus GS350 (реєстраційний номер [NUMBER] ). 16 червня 2017 року, о 10:35 год., у м. Київ по пров. Виноградному, буд. 6 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Lexus GS350 (реєстраційний номер [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] , та автомобіля Daewoo Lanos (реєстраційний номер [NUMBER] ), за кермом якого був водій [PERSON] , а власником якого є [PERSON] . Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту № АХА2214591 від 23 червня 2017 року та умов договору страхування № 091а7ц5 від 12 травня 2017 року, розмір страхового відшкодування склав суму у розмірі 52 728, 84 грн, тобто 43 728, 84 грн сума до сплати за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, 900, 00 грн - сума утримана, згідно з п. 28.28 договору добровільного страхування № 091а7ц5, згідно з яким, у випадку сплати страхового платежу за договором частинами, згідно з розділом 17 договору, страховик має право здійснити страхове відшкодування за вирахуванням різниці між повним страховим платежем за договором, вказаним у розділі 13 договору, та фактично сплачених за договором страховим платежем. 26 червня 2017 року позивач виплатив [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 43 728, 84 грн. 03 серпня 2017 року постановою Печерського районного суду м. Києва водія [PERSON] визнано винним у згадуваній дорожньо-транспортній пригоді. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до вимог частини першої статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої всоби, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі понесених витрат у сумі 52 728, 84 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved