Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, Слов`янське відділення про стягнення недоотриманої спадщини у виді страхових виплат. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , [INFO] , який перебував на обліку та отримував страхові виплати у ВВД ФСС НВВ та ПЗ України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області з 01.04.2001 року по травень 2014 року. У зв`язку з ситуацією що склалася на території Донецької області, а саме в м. Горлівці, відділення у Микитівському районі м. Горлівка припинило нараховувати та виплачувати страхові виплати потерпілим. Особова справа [PERSON] залишилася на тимчасово окупованій території. В грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Ізюмського відділення ВД ФСС НВВ та ПЗ України в Харківській області, де отримував страхові виплати за період з 12.2014 року по 05.2016 року. З 06.2016 року страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку із закінченням терміну довідки ПВО. Посилаючись на норми чинного законодавства наполягає на тому, що спадкодавець [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому вона, як спадкоємець, відповідно до положень ст. 1227 ЦК України, має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Просить суд визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області Слов`янське відділення щодо припинення нарахування страхових виплат [PERSON] з 01.06.2016 року по 18 березня 2020 року та зобов`язати Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області, Слов`янське відділення нарахувати та виплатити на її користь заборгованість по недоотриманим страховим виплатам померлого [PERSON] за період з 01.06.2016 року по 18 березня 2020 року. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] \~та її\~представник,\~адвокат Першина\~І.М., яка діє на підставі договору на представництво інтересів у суді до судового засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час та дату судового розгляду, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 66-67), позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача Управління виконавчої\~дирекції фонду\~соціального страхування\~України в\~Донецькій області\~Слов`янське відділення до суду не з`явився, про час, дату та місце повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності в порядку ст. 223 ЦПК України. 14.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не погоджується з позовними вимогами [PERSON] з наступних підстав. [PERSON] - батько позивачки перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області, що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до бази даних «Реєстр потерпілих» - [PERSON] з грудня 2014 року по травень 2016 року перебував на обліку та отримував страхові виплати в Ізюмському відділенні ВД ФСС НВВ та ПЗ України у Харківській області. З червня 2016 року по день смерті [PERSON] не звертався із заявою про продовження страхових виплат до будь яких відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, тобто не скористався своїм правом на отримання страхових виплат. Припинення нарахування страхових виплат [PERSON] здійснено Ізюмським відділенням з червня 2016 року, тобто за його життя, але останній у встановленому законом порядку не оскаржив дії Фонду, тобто за життя не виявив інтересу та волі на те, щоб відновити нарахування щомісячної грошової суми у разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, а отже, указані суми йому за життя не нараховувалися, тому вони не можуть входити до складу спадщини. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 30.12.2021 року призначено у справі підготовче засідання та витребувано від приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В.М. довідку про рух спадкової справи, що відкрились після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в Микитівському районі м. Горлівка Донецької області. Ухвалою суду від 17.01.2022 року по цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , який перебував на обліку та отримував страхові виплати у ВВД ФСС НВВ та ПЗ України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області з 01.04.2001 року по травень 2014 року. [PERSON] перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області, що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв`язку з ситуацією що склалася на території Донецької області, а саме в м. Горлівці, відділення у Микитівському районі м. Горлівка припинило нараховувати та виплачувати страхові виплати потерпілим. Особова справа [PERSON] залишилася на тимчасово окупованій території. Особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до бази даних «Реєстр потерпілих» - [PERSON] з грудня 2014 року по травень 2016 року перебував на обліку та отримував страхові виплати в Ізюмському відділенні ВД ФСС НВВ та ПЗ України у Харківській області. З 01.06.2016 року страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку з закінченням терміну дії довідки ВПО. Припинення нарахування страхових виплат [PERSON] здійснено Ізюмським відділенням з червня 2016 року. V. Оцінка Суду. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Ц-міським РАЦС м. Горлівки від 29.03.1972 року, актовий запис № 543. [INFO] батько позивачки, [PERSON] помер. За життя спадкодавцеві [PERSON] у зв`язку із втратою працездатності призначено відповідні страхові виплати. Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються нормами загального та спеціального законодавства, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів. Так, преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я. Згідно ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Згідно статті 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 637, пунктом першим якої встановлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. Крім того, постановою КМУ від 26.08.2015 № 636 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (09.09.2015 вступила в дію) внесені зміни щодо заміни слів «осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» на слова «внутрішньо переміщені особи» (далі - ВПО) та щодо встановлення строку дії довідки - шість місяців з дати її видачі. Також внесені зміни щодо можливості подовження строку дії довідки на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа мала звернутися за фактичним місцем проживання до уповноваженого органу. Окрім цього, постановами Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Зазначені підзаконні нормативні акти регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які переселилися з районів проведення АТО. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Про необхідність соціального захисту осіб незалежно від того, чи перебувають вони на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або переселилися на підконтрольну Українській владі територію, ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Вказану правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18). Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VІІ; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом. До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Тобто Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Аналіз вищенаведених норм права дає підстави зробити висновок, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Вищевикладені положення законодавства свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Таким чином, доводи представника відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву [PERSON] судом до уваги не приймаються. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Таким чином, право на інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України. Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Тобто потрібно розрізняти право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, як об`єкт цивільних прав, яке нерозривно пов`язане із особою і яке , відповідно не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право; та право на суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, нараховані за життя спадкодавцю, тобто належали йому, але не отримані ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Як видно з матеріалів Спадкової справи, заведеної до майна померлого [PERSON] нотаріусом не було видано спадкодавцю свідоцтво на неотримані за життя страхові виплати. Відсутність Свідоцтва про право на спадщину за законом, на недоотримані спадкодавцем за життя страхові виплати, безпосередньо пов`язана з не наданням відповідачем даних про наявність нарахованих за життя [PERSON] страхових виплат, оскільки відповідно до листа Ізюмського відділення управління виконавчої дирекції фонду в Харківській області № 21.01.-30/548 від 01.07.2021 року на запит нотаріуса повідомлено, що заборгованість по щомісячній страховій виплаті [PERSON] відсутня. (а.с.51). Згідно з частиною першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] в силу обставин, що не залежали від її волі, не змогла належним чином оформити свої спадкові права та отримати відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом, до складу якої входять суми страхових виплат, які належали, але не були отримані спадкодавцем за життя, то суд приходить до висновку, що нею обрано ефективний засіб захисту своїх прав, які було порушено відповідачем, та захист таких прав іншим чином неможливий. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи у своїй сукупності, а також з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють суду дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved