Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом про переведення прав покупця на житловий будинок та земельну ділянку та визнання договорів купівлі продажу частково недійсними в частині покупця . Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 5 лютого 2011 року. Від спільного проживання мають троє дітей: [PERSON] 2009 року народження, [PERSON] 2011 року народження, [PERSON] 2016 року народження. Подружжя разом працювало на підприємстві ТОВ "Орган з сертифікації "Промстандарт", у якому вони були засновниками. 11 серпня 2012 року у приватного Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. було укладено попередній договір про укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Також 11 серпня 2012 року її чоловіком [PERSON] було зроблено нотаріально посвідчену заяву про надання згоди дружині на укладання попереднього та основних договорів. Зазначає, що в зв`язку з тим, що на час укладання договорів [PERSON] на державних посадах, балотувався у депутати, а тому подружжя вирішило укласти основні договори на земельну ділянку та житловий будинок на батька [PERSON] :пенсіонера, 1941 року народження - [PERSON] , після чого той напише заповіт на сина [PERSON] . [INFO] помер чоловік позивачки. Власником будинку [ADDRESS] залишився батько померлого. Зазначає, що 18 березня 2020 року їй стало відомо, що відповідач [PERSON] написав заповіт на все майно на свого молодшого сина [PERSON] . Вважає, що фактично придбане у шлюбі майно позивачки та її чоловіка може перейти особі, яка не має ніякого відношення до вказаного майна. Просить суд: - визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 20 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О.,реєстровий номер 1248, на земельну ділянку площею 0,1017 га, кадастровий номер 3222486201:01:018:0228, наданої для будівництва та обслуговувааня житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] в частині покупця та перевести права покупця за договором купівлі-продажу укладеного 20 вересня 2012 року, реєстровий номер домоволодіння 36236043, номер запису 2062 в книзі 7 із [PERSON] на [PERSON] ; - визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку укладений 20 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О.,реєстровий номер 1244 на житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] в частині покупця та перевести права покупця за договором купівлі-продажу укладеного 20 вересня 2012 року, реєстровий номер домоволодіння 36236043, номер запису 2062 в книзі 7 із [PERSON] на [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 13.04.2020 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 14.04.2020 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року ухвалу Києво-Святошинського суду Київської області від 14.04.2020 , заборонено [PERSON] відчужувати домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . 06.05.2020 року надійшов відзив представника відповідача [PERSON] -авоката Петренко С.В . Не погоджуючись з позовом зазначив, що позивач не має жодного відношення до спірного майна, оскільки спірне майно купував безпосередньо [PERSON] за кошти, які йому були позичені його молодшим сином [PERSON] . Зазначає, що позивач та її чоловік ніколи не були учасниками/засновниками ТОВ "Орган з сертифікації "Промстандарт", оскільки стовідсотковим засновником та власником цього товариства є юридична особа ТОВ "Юридична компанія "Енгросс".Зазначає, що позивачем не доведено факту наявності в неї станом на 2012 рік необхідної суми коштів для придбання спірного майна. Просив відмовити в задоволені позовних вимог. Також представником відповідача [PERSON] -авокатом Петренко С.В. було подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначено, що позивач просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 20.09.2012 року житлового будинку №1244 та земельної ділянки [NUMBER] в частині покупця та перевести на себе право покупця. Позивач звернулась з позовом у 2020 році, таким чином, з моменту укладення договорів минуло більше 8 років, що свідчить про сплив позовної давності, встановлений ст.257 ЦК.Просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] 05.05.2020 від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що представник відповідача вказуючи, що спірне майно було придбане на кошти молодшого сина відповідача не підтверджує це жодними доказами. Також зазначає, що посилання представника відповідача на пропуск позовної давності є безпідставним. 06.05.2020 року від представника відповідача [PERSON] -авокатом Петренко С.В. надійшла зустрічна позовна заява. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.09.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі- продажу житлового будинку [ADDRESS] , по [ADDRESS] , та земельної ділянки [NUMBER], п.0,10 га кадастровий номер 3222486201:01:018:0228 за цією ж адресою.Вказане майно куплені безпосередньо [PERSON] за кошти, які йому були позичені його молодшим сином [PERSON] . Зазначає, що з 2012року відповідач [PERSON] разом зі своїм чоловіком, з дозволу позивача [PERSON] спільно проживали у будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці п.0,10 га кадастровий номер 3222486201:01:018:0228 , що по своїй суті є сервітутом. Вказує, що після смерті чоловіка відповідач [PERSON] перестала бути членом сім`ї власника будинку [PERSON] , а тому не має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмових договорів найму жилого приміщення. Водночас між сторонами по справі договір найму жилого приміщення та оренди земельної ділянки не укладався, будь які домовленості щодо проживання [PERSON] . У спірному будинку відсутні. Крім того, відповідач спільним побутом із [PERSON] ніколи не була пов`язана, а її дії направлені на позбавлення позивача права власності, користування та розпорядження своїм майном. Також зазначає, що [PERSON] умисно вчиняє психологічне насилля над позивачем, що призводить до глибоких моральних страждань позивача та його сім`ї. Просить суд: - виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS] ; - усунути перешкоди [PERSON] у користуванні вказаним будинком шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням та земельною ділянкою; -вселити [PERSON] у будинок [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 10 000,00грн моральної шкоди; -вчинити розподіл судових витрат між сторонами. 13 травня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Петренко С.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив. З підстав, тотожних викладеним у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволені позовних вимог. 25 травня 2020 року надійшли пояснення третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Корякової Н.О. Зазначає, що 20 вересня 2012 року нею були посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1017 га, кадастровий номер 3222486201:01:018:0228, що розташовані в [ADDRESS] за реєстром №№1244,1248. Вказала, що для вчинення нотаріальних дій сторони - [PERSON] та [PERSON] звернулись особисто, надали правовстановлювальні та інші документи, що були необхідних для укладення вказаних договорів. При посвідченні вказаних договорів нотаріусом було дотримано всіх норм чинного законодавства щодо вчинення такого роду нотаріальних дій, сторонам роз`яснено наслідки вчинення нотаріальних дій, їх права та обов`язки,встановлено сторін цих договорів та їх дієздатність, перевірено належність житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] 03 червня 2021 року представника відповідача [PERSON] - адвоката Пшенишного О.О. надійшли додаткові пояснення. Зазначає,що відповідно до податкового повідомлення рішення від 09.09.2020 року №0267125-3321-2650 саме [PERSON] є добросовісним власником майна, оскільки самостійно сплачує податок на нерухоме майно. Вказав, що у [PERSON] не є членом сімї [PERSON] , жодних родинних стосунків з ним не має, спільний побут та господарство з [PERSON] ніколи не вела, ніколи з ним не проживала, договір найму житла з ним не укладала, коштів за проживання та оренду будинку не сплачує .Відповідач [PERSON] свою згоду на вселення та проживання у спірному будинку [PERSON] не надавав. Сама [PERSON] протягом тривалого часу зареєстрована за місцем проживання [PERSON] . Вважає, що у позивачки відсутні будь-які правові підстави користування чужим майном. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 04.06.2021 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Кульбіч-Калбукової С.А. про витребування доказів. 13 липня 2021 року від Київського національного університету імені Тараса Шевченка на виконання ухвали Києво-Святошинського суду Київської області від 04.06.2021р. надійшла архівна довідка №551 від 30.06.2021 року про заробітну плату [PERSON] за період з 01.06.2005р. по 28.02.2012р. Відповідно до архівної довідки №551 від 30.06.2021 року заробітна плата відповідача за вказаний період склала 164 495,33 грн. 16 липня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача. [PERSON] детально розповіла про обставини вибору та покупки спірного будику та земельної ділянк.Зазначила,що у лютому 2020 року, після смерті чоловіка, дізналась від його молодшого брата, що обіцянка оформити будинок з [PERSON] на її чоловіка виконана не була і що будинок досі оформлено на [PERSON] 22 липня 2021 року до суду від представника відповідача -адвоката Пшеничного О.О надійшли додаткові пояснення.аналогічні доводам, викладеним у раніше поданих заявах по суті. 29 липня 2021 року на виконання ухвали Києво-Святошинського суду Київської області від 04.06.2021р. від Головного управління Пенсійного фонду України надійшла довідка про розмір пенсії гр. [PERSON] . 11 серпня 2021 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами, просила відмовити в задоволені зустрічного позову. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 13.08.2021р.прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа:приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Корякова Н.О. про виселення без надавання іншого жилого приміщення,усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування моральної шкоди до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 08.10.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 20 жовтня 2021 року до суду надійшла заява свідка [PERSON] . Зазначає, що з осені 2012 року подружжя [PERSON] проживало за адресою [ADDRESS] . Саме з подружжям [PERSON] вона та інші сусіди вирішували питання, які мали відношення до добробуту місцевої громади та вулиці. Зазначає, що ніколи не зустрічала біля будинку взагалі,а ні у якості гостя, а ні у якості власника [PERSON] . Стверджує, що неодноразово чула від померлого [PERSON] , що він збирається балотуватися у депутати від партії і виключно з цим пов`язує придбання будинку на батько, а не на когось з подружжя [PERSON] . У судове засідання 18.02.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про проведення розгляду справи у її відсутності та просила суд долучити судові дебати. Позов підтримала та просила суд задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти первісного позову заперечував, просив суд відмовити. Зустрічну позовну заяву підтримав та просив задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Отже, суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір, тому за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, як наслідок, попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно. При розгляді справи судом встановлено, що 11 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було у приватного Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. було укладено попередній договір про укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Також 11 серпня 2012 року [PERSON] було зроблено нотаріально посвідчену заяву про надання згоди дружині [PERSON] на укладання попереднього та основних договорів. Відповідно до п.1 Попереднього договору в строк до 20 вересня 2012 року [PERSON] зобов`язувалась до 20 вересня 2012 року придбати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,1017 га, кадастровий номер 3222486201:01:018:0228, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . В подальшому договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був. Натомість 20 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі- продажу житлового будинку [ADDRESS] , по [ADDRESS] , та земельної ділянки [NUMBER], п.0,10 га кадастровий номер 3222486201:01:018:0228 за цією ж адресою. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] вказала про номінальність відповідача як власника спірної земельної ділянки, оскільки майно придбано за кошти її та її померлого чоловіка. Так, особа, яка вважає себе власником цього майна має в суді довести правові підстави недійсності такого правочину в частині покупця та надати належні докази придбання майна за його особисті кошти. Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19). Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливо або в порядку та на підставі ст.362 ЦК України (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності ), яка не поширюється на спірні правовідносини або у разі визнання договору недійсним в частині прав та обов`язків покупця. Відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 вересня травня 2012 року , посвідченого Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Корякова Н.О. [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1017 га, кадастровий номер 3222486201:01:018:0228, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] за 197 200, 00 грн. Відповідно до п.5 Договору зазначена сума отримана продавцем від покупця до підписання цього договору У відповідності до п. 10 цього договору право власності на нерухоме майно, що є предметом цього Договору виникає у покупця з моменту державної реєстрації у Державного реєстратора прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Як вбачається з п. 13 Договору сторони підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 вересня 2012 року, посвідченого Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Корякова Н.О. [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] за 1290600,00 грн. Відповідно до п.3Договору зазначена сума отримана продавцем від покупця до підписання цього договору. У відповідності до п. 6 цього договору право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями виникає у покупця з моменту державної реєстрації у Державного реєстратора прав на нерухоме майно. Як вбачається з п. 13 Договору сторони підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Посилання позивача на те, що земельна ділянка та житловий будинок була за домовленістю між відповідачем та її померлим чоловіком [PERSON] оформлена на її свекра, не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оскільки доказів погодження такої домовленості між [PERSON] та [PERSON] суду не надано, приміток або заперечень в оспорюваному договорі купівлі - продажу відсутні, натомість договори підписані відповідачем без зауважень, жодних заяв нотаріусу не надавав. Посилання позивача на те , що земельна ділянка та житловий будинок були придбані за кошти подружжя [PERSON] , а не за власні кошти [PERSON] суд до уваги не бере. Позивачем не доведено факту наявності в неї станом на 2012 рік необхідної суми коштів для придбання спірного майна. Посилання на те, що вона та її чоловік були учасниками/засновниками ТОВ " Орган з сертифікації" "Промстандарт" спростовується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, відповідно до якого засновником в долі 100 % частки статутного капіталу вказаного підприємства є ТОВ "Юридича компанія "Енгросс". Довідка про доходи ТОВ " Орган з сертифікації" "Промстандарт" не може бути розцінена судом як доказ про власний прибуток позивачки. Інших доказів на підтвердження факту наявності у позивачки та її чоловіка станом на 2012 рік необхідної суми коштів для придбання спірного майна суду не надано. Судом також не беруться до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки жоден з них не підтвердив факт походження коштів у подружжя [PERSON] . Крім того, відповідно до ч.1 ст 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. З позовних вимог зустрічного позову [PERSON] вбачається, що він просить виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] з осені 2012 року. Відповідач тривалий час проживала у квартирі (майже 10 років), сплачувала витрати на її утримання та інші обов`язкові платежі, тобто [PERSON] має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. У судовому засіданні встановлено, що позивач за зустрічним позовом ніколи не проживав у будинку [ADDRESS] без поважних причин,житловою площею у вказаному будинку не користується, не приймає участі у сплаті комунальних послуг. Наведені обставини справи підтверджується довідкою №207 від 13.02.2018 року, видана [PERSON] , що вона проживає по [ADDRESS] ,та перебуває на обліку у Єдиному державному реєстрі осіб, як багатодітна сім`я; довідка від 05.03.2020 року № 11 про те що [PERSON] проживає по [ADDRESS] , та має пільги на оплату комунальних послуг; довідкою про склад сім`ї від 07.04.2020 року; доказами сплати комунальних платежів із підписами та на ім`я [PERSON] . Згідно зустрічної позовної заяви [PERSON] та у судовому засіданні його представник зазначають,що [PERSON] з поважних причин не проживає у спірному будинку,а саме, що йому чиняться перешкоди у користуванні будинком, що він був обмежений у здійсненні свого права користуватися чи жити у вказаному будинком. Однак,на підтвердження зазначених обставин справи [PERSON] не надав до суду належних, допустимих та достатніх доказів. Крім того, [PERSON] не надав до суду доказів тих обставин, що він у передбаченому законом порядку ставив питання про визначення порядку користування спірним будинком,доказів про відмову відповідачки виїхати з спірного будинку, а отже суд вважає, що звернення з вказаним позовом до суду є передчасним. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). За нормами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 100 00,00 грн. . При цьому, будь-яких доказів психологічного насилля над позивачем суду не надано, а тому у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування позивачу матеріальної шкоди слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тому, обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене,суд вважає,що [PERSON] не надав до суду достатньо доказів, які б у своїй сукупності доводили обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зважаючи на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат судом не здійснюється. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed