Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] та свої вимоги мотивує тим, що 20 березня 2008 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і [PERSON] було укладено договір №28/7-ф, за умовами якого позивач надав позичальнику грошові кошти в сумі 28 930 доларів США на строк до 19 березня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних. В зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 22 жовтня 2013 року Зарічним районним судом м. Суми відкрито провадження по справі №591/8999/13-ц про стягнення заборгованості із [PERSON] . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2014 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 31 804,57 доларів США та 2542,13 грн. в рахунок відшкодування судового збору. 06 серпня 2014 року Зарічним районним судом м. Суми видано виконавчий лист №591/8999/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31804,57 доларів США та судового збору на суму 2542,13 грн. 11 травня 2018 року Зарічним районним судом м. Суми винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми у цивільній справі № 591/8999/13-ц на [PERSON] 08 липня 2019 року старшим державним виконавцем Зарічного відділу ДВС міста Суми ГТУЮ у Сумській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №591/8999/13-ц за номером ВП 59452787. В ході проведення перевірки майнового стану боржника, державним виконавцем було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно вказаної довідки [PERSON] на праві приватної власності належало 5/8 частини квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2004 року. Проте згідно інформації з реєстрів вбачається, що вказана квартира була відчужена 20 листопада 2013 року на підставі договору дарування 5/8 частки квартири укладеним між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М. Вважає, що укладення [PERSON] договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Зазначає, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь близького родича після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати недійсним договір дарування 5/8 частини квартири [ADDRESS] , укладений 20 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М., зареєстрований реєстрі за №1944; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 31 жовтня 2019 року позивачем надано уточнену позовну заяву на виконання ухвали суду від 10 жовтня 2019 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року відкрито провадження по справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження на 28 січня 2020 року. 04 грудня 2019 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кузнецової А.І, надійшов відзив на позов, в якому вказує на те, що у позивача станом на день подання позовної заяви було відсутнє право на звернення до суду з даним позовом. Зазначає, що 17 вересня 2019 року Верховний Суд своєю ухвалою у справі № 591/8999/13-ц зупинив дію ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року про заміну стягувача у виконавчому провадженні на позивача. Дія ухвали зупинена до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Станом на день подання цього позову (28 жовтня 2019 року) вищевказана ухвала Верховного Суду про зупинення ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018року про заміну стягувача своєї дії не припинила. Зазначені в позові правові підстави для звернення позивача до суду із цим позовом, станом на дату подання позову були відсутні. Посилання позивача на порушення його прав оскаржуваним договором дарування станом на день подання позовної заяви є безпідставними та не доведеними. Окрім того, вважає, що законні підстави для заміни кредитора у виконавчому провадженні у справі № 591/8999/13-ц на [PERSON] були відсутні, у зв`язку із чим [PERSON] звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року №591/8999/13-ц. На сьогоднішній день касаційна скарга ще не розглянута і рішення не винесено. Разом з тим, у випадку скасування відповідної ухвали суду про заміну кредитора на [PERSON] , позивач взагалі не матиме жодних прав як заінтересована особа, порушенням яких він обґрунтовує даний позов про визнання недійсним договору дарування, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій справі. Встановлені законом підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Не погоджуючись з твердженням позивача про те, що оскаржуваний договір дарування, укладений між відповідачами, є фіктивним, і відповідно недійсним, відповідач зазначає, що він законно реалізував своє право на розпорядження належним йому нерухомим майном. На момент укладення договору дарування майно не було обтяжено у встановленому законом порядку, [PERSON] не був обмежений в реалізації своїх повноважень щодо розпорядження цим нерухомим майном. Окрім того, вважає, що оскаржуваний договір не порушував прав третіх осіб, зокрема кредитора [PERSON] , яким на той момент був ПАТ «Брокбізнесбанк». Кредиторська заборгованість першого відповідача перед ПАТ «Брокбізнесбанк» за кредитним договором №28/7-ф від 20 березня 2008 року, що була предметом розгляду справи № 591/8999/13-ц, була забезпечена договором застави транспортного засобу № 28/7-ф від 20 березня 2008 року, згідно якого в забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором [PERSON] передав ПАТ «Брокбізнесбанк» в заставу належний йому автомобіль HYUNDAI Tucson 2.0 2008 р.в., р.н. [NUMBER] . На момент укладення оскаржуваного договору дарування, належний транспортний засіб все ще перебував в заставі, і на це майно могло бути звернуто стягнення в разі задоволенні позовних вимог у справі № 591/8999/13-ц. Таким чином, подарована частка в квартирі не була єдиним майном відповідача, на яке могло бути звернуто стягнення в разі задоволення позовних вимог. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (на які в обґрунтування позову посилається позивач), вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок його фіктивності, Верховний Суд визначив критерії, які в сукупності можуть доводити той факт, що відчужувач майна діяв з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Однією з цих обставин Верховний Суд визначив наступне:«після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором». Разом з тим, враховуючи наявність діючого договору застави належного [PERSON] транспортного засобу в забезпечення кредитних зобов`язань, відчуження іншого належному йому майна під час судового розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості не свідчить про умисел [PERSON] щодо ухилення від виконання зобов`язань в майбутньому. Позивачем не доведено, що оскаржуваний договір дарування є фіктивним, а отже правові підстави для визнання недійсним договору дарування з підстав його фіктивності відсутні. Крім того посилається на те, що станом на день подання позовної заяви сплив строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Оскаржуваний договір дарування був укладений 20 листопада 2013 року, а отже трирічний строк позовної давності сплив 20 листопада 2016 року. Просить суд врахувати наведені в даному відзиві доводи та відмовити [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування за необґрунтованістю, а також з підстав спливу позовної давності (а.с.51-53). 06 грудня 2019 року від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вказує на те, що до позову не додано жодних доказів, що підтверджують наявність будь-яких родинних відносин між відповідачами, доводи в цій частині також необґрунтовані. Договір дарування від 20 листопада 2013 року 5/8 часток квартири за адресою: [ADDRESS] вказаним вище вимогам ЦК України відповідає, він вчинений за волі [PERSON] , посвідчений нотаріально, подарунок прийнятий [PERSON] . Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення дарування від 20 листопада 2013 року всупереч вимогам закону, доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях. Також вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом. Договір дарування укладено 20 листопада 2013 року. Він нотаріально посвідчений, внесений до відповідних державних реєстрів, витяг з якого додано до позову. Тому позивач об`єктивно мав можливість дізнатися про його укладення та звернутися до суду протягом трьох років з дня укладення договору в межах позовної давності. На дату звернення позивачем до суду минуло вже шість років з дати укладення відповідного договору, тобто строк позовної давності пропущено вже двічі. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с. 63-64). 28 січня 2020 року у зв`язку з першою неявкою в судове засідання позивача, протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 24 березня 2020 року, роз`яснено наслідки неявки. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28 січня 2020 року в задоволенні клопотання [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - адвоката Кузнецової А.І. про зупинення провадження у справі за вказаним позовом відмовлено (а.с. 77). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено дану справу для розгляду по суті на 04 червня 2020 року, 09 год. 30хв. 04 червня 2020 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 14 вересня 2020 року 13 год. 00 хв., визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. 14 вересня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 14 січня 2021 року, у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача, здійснено повторний виклик учасників справи. 14 січня 2021 року у зв`язку з зайнятістю головуючого у судовому засіданні по справі №591/2639/11 за обвинуваченням [PERSON] , розгляд справи відкладено до 28 квітня 2021 року. 28 квітня 2021 року у зв`язку із зайнятістю головуючого в розгляду кримінальної справи №591/4467/19 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, розгляд справи відкладено до 02 серпня 2021 року. 02 серпня 2021 року розгляд справи відкладено до 09 листопада 2021 року у зв`язку із зайнятістю головуючого у розгляді іншої справи. 09 листопада 2021 року розгляд справи відкладено до 01 лютого 2022 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. у розгляді справи №591/841/19, провадження №2/591/87/21. В зазначене судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляд справи сповіщені належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, а також матеріали справи №591/89999/13-ц, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Під час судового розгляду встановлено що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 жовтня 2013 року відкрито провадження у справі № 591/8999/13 (провадження № 2/591/2975/13) за позовною заявою ПАТ «Брокбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення боргу (а.с. 39 справа №591/8999/13-ц). Згідно заявлених позовних вимог ПАТ «Брокбізснесбанк» порушувало питання про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 28/7-ф від 20 березня 2008 року в сумі 31804,57 дол. США. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми по справі №591/8999/13-ц від 07 травня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 31804,57 доларів США та 2542,13 грн. в рахунок відшкодування судового збору (а.с.81-82 справи №591/8999/13-ц). 06 серпня 2014 року Зарічним районним судом м. Суми видано виконавчий лист №591/8999/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 31804,57 доларів США та судового збору на суму 2542,13 грн. (а.с. 9 та а.с. 81-82 справа №591/8999/13-ц). 11 травня 2018 року Зарічним районним судом м. Суми винесено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме: стягувача ПАТ «Брокбізнесбанк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Зарічного районного суду міста Суми у цивільній справі № 591/8999/13-ц на [PERSON] (а.с.127-128 справа №591/8999/13-ц, провадження №6/591/125/18). Постановою Сумського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року залишено без змін (а.с.172-173 справи №591/8999/13-ц). Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 травня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року залишено без змін (а.с. 205-208 справи № 591/8999/13-ц). 08 липня 2019 року старшим державним виконавцем Зарічного відділу ДВС міста Суми Головного Територіального Управління юстиції у Сумській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №591/8999/13-ц, ВП 59452787 (а.с. 11). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 вересня 2019 року, [PERSON] на праві приватної власності належало 5/8 частини квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23 квітня 2004 року. Згідно інформації з реєстрів вбачається, що вказана квартира була відчужена 20 листопада 2013 року на підставі договору дарування 5/8 частки квартири укладеним між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онупрієнко М.М.(а.с. 12-14). Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такого ж висновку, дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17. Під час судового розгляду встановлено обставини того, що після відкриття 22 жовтня 2013 року судом провадження у справі №591/8999/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованості за кредитним договором № 28/7-ф від 20 березня 2008 року, відповідач [PERSON] , будучи обізнаний про наявність в суді такого провадження, про що свідчить отримання ним позовної заяви та ухвали суду про відкриття виконавчого провадження 28 жовтня 2013 року (відомості про отримання рекомендованого повідомлення - а.с. 42 справа № 591/8999/13-ц), 20 листопада 2013 року відчужив майно на підставі безоплатного договору на користь матері [PERSON] . В той же час, згідно договору застави № 28/7-ф від 20 березня 2008 року, укладеного між АТ «Брокбіснесбанк» та [PERSON] , забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором №28/7-ф від 20 березня 2008 року шляхом передачі в заставу належного відповідачу [PERSON] автомобіля HYUNDAI Tucson 2.0, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 57-58). За умовами зазначеного договору заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо при настанні строку виконання основного зобов`язання або тієї чи іншої його частини, воно не буде виконано (п. 2.4.3. договору). Згідно п. 3.1. цього договору заставодержатель набуває права звернути стягнення на предмет застави якщо на день, визначений основним зобов`язанням, заставодавець не поверне заставодержателю кредит в повному обсязі чи його частину та/або не сплатить проценти за користування кредитом, та/або не сплатить штрафні санкції та/або іншу заборгованість та платежі, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання. Враховуючи наявність можливості звернення стягнення на предмет застави за вказаним договором застави належного відповідачу [PERSON] автомобіля внаслідок неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором, відсутні підстави вважати, що [PERSON] перестав бути платоспроможним, та частка квартири, яка була відчужена на користь [PERSON] , є єдиним майном, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Зазначена обставина спростовує твердження позивача про те, що укладення [PERSON] договору дарування частини квартири на користь [PERSON] здійснено з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки задоволення вимог кредитора можливий за рахунок звернення стягнення на предмет застави. З огляду на вказане позивачем не доведено, що оскаржуваний договір дарування спрямований на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, враховуючи можливість звернення стягнення на належний [PERSON] автомобіль, тобто є фіктивним, а отже правові підстави для визнання його недійсним з підстав його фіктивності відсутні. За таких обставин доводи заявленого позову не знайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами, а тому заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed