Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області, в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.12.2021, просила визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення від роботи, зобов`язати допустити її до виконання трудових обов`язків, стягнути середній заробіток за період відсторонення та судові витрати по справі. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка працює вчителем початкових класів в Полянецькому закладі загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області. У листопаді 2021 позивачка зіштовхнулась із грубим порушенням її конституційних прав зі сторони Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області, коли останнім вимагалася медична інформація щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2. Згодом 04.11.2021 позивачка була ознайомлена з повідомленням про обов`язкове щеплення проти COVID-19, а 08.11.2021 позивачці було вручено наказ про відсторонення від роботи за №08-01/56-К з підстав відсутності щеплення від зазначеної хвороби. Однак, позивачка стверджує, що оспорюваний наказу позбавляє її права на працю, а тому з огляду на вищевикладене такий наказ є незаконним. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 29.12.2021 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін 02.02.2022. 25.01.2022, у межах строку, встановленого судом, від відповідача - Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відзив долучено судом до матеріалів справи. 26.01.2022 на електронну адресу суду, а 01.02.2022 - засобами поштового зв`язку від представника позивачки - адвоката Баришнікова А.Г. до суду надійшла відповідь на відзив по справі. Відповідь на відзив долучена судом до матеріалів справи. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 02.02.2022 задоволено клопотання Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області та залучено у справі як співвідповідача Відділ освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області. 07.02.2022 представником позивачки - адвокатом Баришніковим А.Г. подано заяву про часткову зміну предмету позову, в якій просив суд вирішувати справу за позовними вимогами в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку та судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань з Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області. 11.02.2022 від відповідача - Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області безпосередньо до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Баришніков А.Г. позов підтримали та окремо зазначили, що наказ відповідача про відсторонення її від роботи винесений з порушенням статті 43 Конституції України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», статті 46 КЗпП України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та є незаконним, оскільки зазначеними нормами не передбачено відсторонення особи від роботи у зв`язку із відсутністю сертифікату про проходження щеплення від респіраторної хвороби COVID-19. Також вказували, що чинним законодавством України не передбачено можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення COVID-19, тому є всі підстави для задоволення позову. Директор Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області та начальник Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області заперечували щодо позовних вимог позивачки, при цьому зазначали, що оспорюваний наказ був виданий відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 та на виконання Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» від 20.10.2021 № 1096, яка зобов`язує керівників установ, організацій, підприємств забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, який набрав чинності з 08.11.2021 року затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, у відповідності до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають зокрема працівники закладів загальної середньої освіти. Зазначали, що позивачка не надала довідки про протипоказання та застереження до проведення профілактичних щеплень, перелік яких встановлено Наказом МОЗ № 595 від 16.09.2011. Позивачку належним чином повідомлено про необхідність проходження щеплення та надання документів щодо такого щеплення до 05 листопада 2021 року, а тому вважають неспроможними доводи позивачки на неконституційність вказаних положень, оскільки Наказ МОЗ № 2153 від 04.10.2021 року пройшов реєстрацію в Міністерстві юстиції України та є дійсним. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 р. № 1096 внесено зміни до постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, то керівникам державних органів наказано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками 2) відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України та частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також директором було зазначено, що крім зазначено, законодавством передбачено, що подальша робота закладів освіти очно можлива лише у разі 100% вакцинації педагогічного складу, в іншому випадку школа переходить на дистанційну форму навчання, що є неприпустимим, з огляду на ефективність навчального процесу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працює вчителем початкових класів в Полянецькому закладі загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області. 04 листопада 2021 року [PERSON] було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в строк до 05 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року наказом директора Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області № 08-01/56-К було відсторонено від роботи [PERSON] з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивачка звертаючись до суду посилається на незаконність вимоги директора щодо її обов`язкового щеплення та відсутності законних підстав для обов`язкового щеплення вчителів. Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. За змістом статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку. Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб. Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Отже, зі змісту норми статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним. Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах. Щодо тлумачення поняття «законодавство яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. З аналізу зазначених вище норм закону та рішення Конституційного Суду України, посилання позивачки та її представника на не встановлення нормами саме Закону України обов`язкового щеплення для окремих категорій працівників, є необґрунтованим, оскільки поняття законодавство яке вжито у КЗпП України не обмежується лише Законом як таким, а охоплює і інші нормативно-правові акти зареєстровані в Міністерстві юстиції України та які мають дію на всій території України. За таких обставин, до інших передбачених законодавством випадків (стаття 46 КЗпП України) належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83. Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16.09.2011 р. №595. Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року № 9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). З урахуванням викладеного, посилання позивачки на незаконність обов`язкового щеплення вчителів спростовується наведеними нормами законодавства, яке є чинним на момент розгляду справи. Також є необґрунтованим посилання позивачки на порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, з огляду на наступне. Так, відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні «Соломахін проти України» від 15.03.2012 року (заява № 24429/03), яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. У рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13), ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує рішення Верховного Суду, які є дотичними до спірних правовідносин. Так, у постанові від 20.03.2018 року у справі № 337/3087/17, Верховний Суд зазначив, що завданням держави є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права дитини на дошкільну освіту та інтересами інших дітей. У спорі, що розглядався, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти, в тому числі в дошкільних закладах освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти в дошкільних закладах освіти, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. У постанові від 17.03.2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. У постанові від 10.03.2021 року в справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя і здоров`я людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Позивачка аргументує поданий позов також тим, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 законом не передбачена, тому відсторонення її від посади є незаконним. Так, системний аналіз норм статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та норм статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими. Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються. Крім цього, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України. Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб. З урахуванням всього вищевикладеного обґрунтування наведені позивачкою в позовній заяві спростовуються наведеними вище вимогами Закону та іншими нормативно-правовими актами, які є чинними та обов`язковими до виконання всіма громадянами України. Разом з цим, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зробила наступний висновок. «У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 26.10.2021 року керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Безпосередньо Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153 яким затверджено Перелік працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, набрав чинності лише 08 листопада 2021 року. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Тобто хоча законодавством передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення або ухилення від щеплення, таке відсторонення повинно відбутись у суворій відповідності до вимог закону. Судом встановлено, на підставі наданих до суду документів позивачка [PERSON] працює в Полянецькому закладі загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області вчителем початкових класів. 04 листопада 2021 року [PERSON] було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в строк до 05 листопада 2021 року. 08 листопада 2021 року наказом директора Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області № 08-01/56-К було відсторонено від роботи [PERSON] з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Проте, роботодавець виконуючи обов`язки покладенні на нього пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» має поінформувати всіх працівників (без винятку) про: - необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19; - правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи). Задокументувати шляхом складання відповідного акта випадки ухилення або відмови працівників від проходження щеплення. У разі наявності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - отримати копію висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я. Та лише у разі наявності задокументованих випадків ухилення або відмови працівника від проходження щеплення та якщо з моменту набуття чинності норм наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153, працівник продовжує ухилятись або відмовлятись від щеплення за відсутності протипоказань, роботодавець відсторонює працівника від роботи шляхом видання наказу (розпорядження) з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється, не пізніше дня видання такого документа у встановленому порядку. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, [PERSON] повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення 04 листопада 2021 року, надано строк до 05 листопада 2021 року, при цьому директор послався в повідомленні на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153, яким затверджено Перелік працівників, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року, тобто керівником було встановлено обов`язок щеплення вчителя до набрання чинності Наказом МОЗ, який встановлює таке обов`язкове щеплення для працівників закладів загальної середньої освіти. 08 листопада 2021 року до видання наказу про відсторонення директором не було задокументовано належним чином факт ухилення або відмови [PERSON] від проходження щеплення. Також в оскарженому наказі від 08 листопада 2021 року строк відсторонення встановлено на час відсутності щеплення проти COVID-19, тоді як в наказі МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 обов`язок щеплення, в тому числі вчителів, встановлено на період дії карантину. З урахуванням викладеного, директором під час видання оспореного наказу 08 листопада 2021 року не було дотримано порядку відсторонення вчителя від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, що є підставою для скасування такого наказу. Щодо вимоги позивачки про зобов`язання Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області допустити її до виконання трудових обов`язків, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачку було відсторонено від роботи, на підставі статті 46 КЗпП. Відсторонення працівника від роботи - є тимчасовим увільненням працівника від виконання ним трудових обов`язків, передбачених умовами трудового договору. Отже працівник залишається діючою штатною одиницею, трудовий договір з якою не розірвано, і який приступить до роботи коли відпадуть обставини, що зумовили його відсторонення (або на підставі рішення суду). Позивачка не є звільненою, в розумінні трудового законодавства, проте тимчасово не виконує свої трудові обов`язки. Водночас, відповідно до пункту 4 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів (поміж іншого) може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже в даному випадку достатнім ефективним способом захисту порушених прав позивачки, є визнання протиправним та скасування наказу відповідача про відсторонення від роботи. За таких обставин підстав для зобов`язання Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області допустити позивачку до виконання трудових обов`язків наразі немає, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно вимоги про стягнення із Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 08.11.2021 року до моменту ухвалення судом рішення по справі, суд виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Згідно з пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В судовому засіданні начальником Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області не заперечувалось, що розпорядником бюджетних коштів видатків Полянецького закладу загальної середньої освіти Савранської селищної ради Одеської області є саме Відділ освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області, який є самостійною юридичною особою. Вказані обставини також підтверджуються довідкою про доходи позивачки, довідкою про середню заробітну плату (дохід) та випискою з Єдиного реєстру юридичних осіб. Відповідно до довідки про доходи від 11.11.2021 Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області (а.с. 66) у вересні місяці 2021 року з/п позивачки становила 12612,72 грн, у жовтні місяці 2021 року - 12794,04 грн, середня заробітна плата працівника складає 12703,38 грн ((12612,72 + 12794,04): 2). У вересні було 22 робочих дні, у жовтні 20 робочих дні, середня кількість робочих днів складає 21 р/д ((22+20):2). Середньоденна заробітна плата позивача складає 604,92 грн (12703,38 : 21). Час вимушеного прогулу з 08.11.2021 по 16.02.2022 складає 70 робочих днів, отже середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача (Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області) на користь позивача складає 42344,4 грн (70х604,92). Стосовно вимоги представника позивачки - адвоката Баришнікова А.Г. про стягнення з відповідача - Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області на користь позивачки понесених судових витрат на правничу допомогу. 27 січня 2022 року та 15 лютого 2022 року від представника позивачки - адвоката Баришнікова А.Г. до канцелярії суду надійшли клопотання про розподіл судових витрат по справі та долучення до матеріалів справи документів на підтвердження витрат на правничу допомогу, а саме копії: Договору про надання професійної правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.12.2021 з додатком № 1 до Договору, Акти від 21.01.2022 та 09.02.2022 здачі-приймання правової допомоги (надання послуг) до Договору про надання професійної правничої допомоги, свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю № 463 адвоката Баришнікова А.Г., детальних описів робіт (надання правової допомоги) виконаних адвокатом за договоромпро надання професійної правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.12.2021, квитанції № 5АТТ-6А57-9МТВ-1М1Е від 19.12.2021, № РМ0Х-НСТ5-786К-51КС від 12.01.2022, меморіальних ордерів № L12208RTXN від 20.12.2021, № M01129GKKB від 12.01.2022, № @2PL253775 від 03.02.2022, довідки про отримання оплати правової допомоги (надання послуг) до договору про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021. Так, з копії Договору про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 вбачається, що між адвокатом Баришніковим А.Г. та позивачкою [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. З копії Акта від 21.01.2022 здачі-приймання правової допомоги (надання послуг) до Договору про надання професійної правничої допомоги встановлено, що "Виконавець" (адвокат) надав, а "Замовник" (клієнт) прийняла наданий в межах Договору про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 наступний обсяг правової допомоги (юридичних послуг): вивчення та правова оцінка всіх наданих замовником документів, які стосуються провадження у справі; складання належним чином оформленої згідно чинного законодавства та фактичних обставин уточненої позовної заяви [PERSON] та супровідної документації (заяви до суду); складання належним чином оформленої згідно чинного законодавства, ЦПК України та фактичних обставин (отриманого відзиву на позовну заяву відповідача) відповіді на відзив; складання належним чином оформленого згідно чинного законодавства, ЦПК України клопотання про участь представника у судовому засіданні в режимі ВКЗ та фактичне представництво інтересів позивачки в судовому засіданні 02.02.2022 в режимі ВКЗ. З копії Акта від 09.02.2022 здачі-приймання правової допомоги (надання послуг) до Договору про надання професійної правничої допомоги встановлено, що "Виконавець" (адвокат) надав, а "Замовник" (клієнт) прийняла наданий в межах Договору про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 наступний обсяг правової допомоги (юридичних послуг): опрацювання додаткових нормативно-правових актів, судової практики (у т.ч. Верховного Суду) щодо порядку зміни предмету позову в частині, що стосується організації бюджетного фінансування на рівні Савранської ОТГ; підготовка та подання до суду клопотання про витребування доказів, підготовка та подання до суду процесуально обґрунтованої заяви про часткову зміну предмету позову (позовних вимог), надання додаткових правових консультацій та висновків з приводу вказаних обставин; складання належним чином оформленої згідно чинного законодавства, ЦПК України клопотання про участь представника у судовому засіданні в режимі ВКЗ та фактичне представництво інтересів позивачки в судовому засіданні 02.02.2022 в режимі ВКЗ Загальний розмір часу (у погодинному вимірі), витраченого адвокатом за договором про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 склав 5 год. 30 хв., що за встановленим розміром оплати гонорару за надання правової допомоги (Додаток 1 до договору) становив 2700,00 грн. Загальний розмір часу (у погодинному вимірі), додатково витраченого адвокатом за договором про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 станом на 09.02.2022 склав 2 год. 30 хв., що за встановленим розміром оплати гонорару за надання правової допомоги (Додаток 1 до договору) становив 1500,00 грн. Відповідно до квитанцій № 5АТТ-6А57-9МТВ-1М1Е від 19.12.2021, № РМ0Х-НСТ5-786К-51КС від 12.01.2022, меморіальних ордерів № L12208RTXN від 20.12.2021, № M01129GKKB від 12.01.2022, № @2PL253775 від 03.02.2022, довідки про отримання оплати правової допомоги (надання послуг) до договору про надання професійної правничої допомоги від 19.12.2021 вказаний розмір правової допомоги було оплачено позивачкою [PERSON] у повному обсязі. За змістом частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою в уточненій позовній заяві було зазначено про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу становить 3500,00 грн. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано стороною позивача у строк, передбачений частиною 8 статті 141 ЦПК України. Водночас, суд зауважує, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, у зв`язку з їхньою неспівмірністю, стороною відповідача подано не було, а відповідною нормою ЦПК України не передбачено зменшення такого розміру судом за відсутності відповідного клопотання. Відтак, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача - Відділу освіти, молоді та спорту Савранської селищної ради Одеської області на користь позивача [PERSON] понесених судових витрат на правничу допомогу в сумі 4200,00 грн є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами, а, отже, такою, що підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою був сплачений судовий збір у розмірі 1816,00 грн, що підтверджується квитанціями від 16.11.2021 та 23.12.2021 (а.с. 40, 41). Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то, відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1816,00 грн підлягає стягненню на користь позивачки. Враховуючи наведене та

Outcome: partial