Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

02.08.2021р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів (а.с. 1-2). Ухвалою судді від 03.08.2021р. відкрито провадження по справі та відповідно до положень ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 17). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що з 15.10.2005р. по 17.11.2011р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] . [INFO] , яка після розірвання шлюбу і до цього часу проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.20211р. по справі № 2-9423 з відповідача стягнуті на користь позивачки аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, в розмірі 700,00 грн. щомісячно. Виданий виконавчий лист. Станов на 31.07.2021р. відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у сумі 12001,00 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця. На підставі викладеного, просила стягнути із [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів у сумі 12 001,00грн. за період з травня 2020 року по липень 2021 року. Позивачка 14.09.2021р. надала до суду заяву, у якій просила справу розгадати без її участі, без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 21). Відповідач в судові засідання, призначені на 14.09.2021р., 05.01.2022р., 07.02.2022р. не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу місця реєстрації відповідача та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова влада» (а.с. 25, 29 - 31). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши зібрані по справі докази відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони мають спільну малолітньою дитину [PERSON] . [INFO] (а.с. 8). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2011р. по справі № 2-9423 вирішено стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , на користь матері [PERSON] в твердій грошовій сумі 700 грн. щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття, починаючи стягнення з 09 вересня 2011 року (а.с. 14). Згідно із наданим позивачкою розрахунком заборгованості державного виконавця Петрової К.В. за матеріалами виконавчого провадження № 31306887, станом на 31.12.2017р. та за період з січня 2018 року по грудень 2021 року у відповідача виникла заборгованість по аліментам, яка складає 12\~001,00\~грн. (а.с. 6-7). Як видно із розрахунку державного виконавця, відповідач інколи сплачував аліменти. Так, сплатив у 2018 році 4000,00 грн., у 2019 році 5\~850,00 грн., у 2020 році 32\~050,00 грн. Отже, відповідач на виконання рішення суду про стягнення аліментів, починаючи, сплатив нараховані державним виконавцем аліменти в загальній сумі 41\~900,00 грн. Суд зазначає, що у будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку\~функцію неустойка\~виконує до\~моменту порушення\~зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня\~за заборгованість\~зі сплати\~аліментів нараховується\~на весь\~розмір несплачених\~у відповідному\~місяці аліментів\~за кожний\~день прострочення\~її сплати,\~а її\~нарахування не\~обмежується тільки\~тим місяцем,\~в якому\~не проводилося\~стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Суд виходить з того, що рішенням суду стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, а саме з 11 грудня 2019 року. У разі несплати аліментів у поточному місяці з 01\~числа наступного\~місяця виникає\~заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Отже, заборгованість по аліментам, що стягнута рішенням суду з 09 вересня 2011 року, виникла з 01 жовтня 2011 року. Тому нарахування пені здійснюється з 01 жовтня 2011 року. Враховуючи, що позивачка просила стягнути пеню за травень 2020 року, то в межах позовних вимог, пеня може бути стягнута за травень 2020 року і до липня 2021 (а.с. 12). Таким чином, суд, розраховуючи аліменти, бере період з 01 травня 2020 року до 31 липня 2021 року, з урахування розрахунку заборгованості, представленого позивачкою (а.с. 12). Заборгованість за квітень 2020 року становить: 499,50 грн. х 456 днів затримки (з 01 травня 2020 року до 31 липня 2021 року) х 1% = 4995,00 грн.; заборгованість за травень 2020 року становить: 609,50 грн. х 425 днів затримки (з 01 червня 2020 року до 31 липня 2021 року) х 1% = 2\~590,37\~грн. заборгованість за червень 2020 року становить: 348,50 грн. х 395 днів затримки (з 01 липня 2020 року до 31 липня 2021 року) х 1% = 1\~376,57 грн. заборгованість за липень 2020 року становить: 1507,50 грн. х 364 дні затримки (з 01 серпня 2020 року до 31 липня 2021 року) х 1% = 5487,30 грн. Всього за указаний період: 14\~449,24\~грн. При цьому суд не приймає розрахунок пені позивачки (а.с. 12), оскільки він не відповідає положенням ч. 1ст. 196 СК України і не узгоджується з вищенаведеними правовими позиціями вищого суду. Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ухилявся від сплати аліментів. Суд наголошує, обов`язок зі сплати аліментів виникає не з дня набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, а з 01 числа наступного місяця, після поточного місяця, в якому нараховані аліменти. Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. При цьому підкреслено, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідач не обґрунтовує несплату аліментів скрутним матеріальним становищем (несвоєчасною виплатою заробітної плати роботодавцем, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо) тому відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності як платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені). При цьому, як було указано, згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Заборгованість відповідача на момент звернення позивачки із цим позовом становила 12001,00\~грн., згідно із розрахунком державного виконавця, представленого відповідачем, з яким позивачка погодилася, що видно з її відзиву (а.с. 6-7). Сума пені перевищує 100% заборгованості по аліментам, а тому до стягнення підлягає пеня за прострочення виплати аліментів у розмірі \~12001,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позивачка при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору, то на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00\~грн., що є мінімальною ставкою судового збору на 2021 рік. На підставі викладеного,

Outcome: approved