Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] подала позов, в якому просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 24 700 грн 17 коп. та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 23.10.2018 близько 16 години 40 хвилин за адресою: м.Харків, пр.Тракторобудівників, буд.100 сталася дорожньо-транспортна пригода за фактом наїзду на пішохода [PERSON] , [INFO] , водієм автомобіля «Mitsubishi Galant» державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ТДВ «СТ «Домінанта». У результаті наїзду [PERSON] отримав чисельні травми, його було доставлено до Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім.О.І.Мещанінова, де він [INFO] від отриманих травм помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12/17/377-А/18 від 07.12.2018 причиною смерті [PERSON] є важка сукупна травма із забоями внутрішніх органів, переломами кісток скелету та її ускладнення - гострий розлад кровообігу, набряк головного мозку, травматичний шок. Перераховані ушкодження утворилася при житті, від дії тупих твердих предметів із значною силою, індивідуальні особливості травмуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразилися і могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної події. 24.10.2018 слідчим СУ ГУ НП в Харківській області за даним фактом внесено відомості до ЄРДР №12018220000001230 за ч.2 ст.286 КК України. Потерпілою у кримінальному провадженні визнано [PERSON] . Позивачка зазначила, що між нею та КП «Ритуал» було підписано акт на виконання ритуальних послуг та предметів ритуального призначення, а саме: оформлення договору замовлення на організацію та проведення поховання, оформлення свідоцтва про смерть у відділі РАЦС, проведення панахиди, покупка необхідних предметів для поховання у загальній вартості 4981,00 грн; встановлення надгробного приладдя на суму 3783,85 грн; автокатафалк для доставки труни, автокатафалк для доставки похоронного приладдя, автокатафалк для доставки труни з покійним у загальній вартості 1930,00 грн; проведення обряду на поховання та поминальний обід у загальній вартості 1202,52 грн. Загалом нею було понесено витрат на поховання та встановлення надгробного пам`ятника [PERSON] у загальній сумі 11 897,37 грн. Крім того, нею було витрачені кошти у розмірі 12802,80 грн на виготовлення пам`ятника. Загальна сума понесених нею матеріальних збитків складає 24 700,17 грн. [PERSON] зазначає, що у зв`язку з втратою свого чоловіка зазнала значних страждань, ті переживання та нервові потрясіння, які вона перенесла, як дружина, дізнавшись про смерть свого чоловіка. Похоронні процесії ще більше погіршили психологічний стан позивача. Відчуття душевного болю та страждання супроводжують її до сьогоднішнього дня. Після смерті чоловіка, її уклад життя істотно змінився, вона постійно пригнічена, подавлена пережитим горем. Повернутися до звичного ритму життя вже неможливо, адже воно втратило свій сенс. Попри свій похилий вік, після смерті чоловіка, залишилася проживати одна. Побут навіює їй спогади про чоловіка, з яким мешкали разом тривалий період життя. Позивач щоденно переживає душевні страждання і постійно перебуває в напрузі. Її психологічний стан погіршується з кожним днем. Позивачка оцінює розмір заподіяної їй моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн. Посилаючись на ст.16, 22, 23, 1168 Цивільного Кодексу України, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді 23.07.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.09.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового засідання. 11.11.2021, в строк встановлений судом, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає, що позивачем невірно викладена правова оцінка обставинам. Він визнає, що 23.10.2018 дійсно сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого скоєно наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер в лікарні. Позивачкою хибно зроблено висновок про те, що він був водієм транспортного засобу, а шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, та в силу вимог ст.1187 ЦК України, він є особою, що відповідає за заподіяну шкоду. 24.10.2018 дійсно було внесено відомості до ЄРДР за №12018220000001230 за ч.2 ст.286 КК України. 23.11.2020 постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні злочину. За аналізом постанови слідчий дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Поведінка відповідача не була протиправною, що свідчить про відсутність причинного зв`язку зі шкодою, а тому зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не може виникати в даній ситуації. Крім того, йому завдано шкоду внаслідок позбавлення його права користування автомобілем протягом двох років, чисельні витрати часу на участь у слідчих діях, ремонтом автомобіля. Вважає, що всі зазначені позивачем доводи щодо необхідності стягнення з нього грошових коштів за спричинену матеріальну шкоду в розмірі 24 770,17 грн та моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн є неспроможними. 06.12.2021 через канцелярію суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зазначив, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідач не міг передбачити та завадити протиправним діям пішохода [PERSON] , а тому наявні всі підстави вважати, що шкода внаслідок ДТП за участю пішохода [PERSON] та відповідача була заподіяна внаслідок непереборної сили по відношенню до останнього. 08.12.2021 від представника позивача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначила про те, що закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє [PERSON] як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю [PERSON] . Отже, [PERSON] має законне право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Крім того, заперечувала проти задоволення витрат відповідача на правову допомогу, оскільки ним не подано документів, що підтверджують оплату адвокату витрат на правову допомогу по справі. 12.01.2022 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів, яке було задоволено судом. Заперечення відповідача проти долучення цих доказів суд вважає неспроможними, оскільки зазначені докази (їх копії) у відповідності до положень ЦПК України надавалися суду одночасно з поданням позову та їх копії повторно надані суду, завірені КП «Ритуал», яке має оригінали цих документів. 18.01.2022 відповідачем подано клопотання про залучення до справі як співвідповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у даній страховій компанії. У задоволенні клопотання судом відмовлено, оскільки залучення співвідповідача у справі можливо виключно за клопотанням позивача, поданим до закінчення підготовчого провадження. Такого клопотання від позивача не надійшло. В судовому засіданні представник позивачки зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та письмових поясненнях. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки кримінальне провадження закрито, шкода завдана внаслідок протиправної поведінки [PERSON] , відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діями відповідача [PERSON] . Шкода завдана внаслідок непереборної сили, а тому [PERSON] не повинен відповідати за її завдання. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.10.2018, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). З лікарського свідоцтва про смерть №12-17/337А вбачається, що причиною смерті [PERSON] є травматичний шок, забій внутрішніх органів, переломи кісток скелету, важка сукупна травма (а.с.8). Як вбачається із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 13.10.1995 дружиною [PERSON] є позивач у справі [PERSON] (а.с.6). Відповідно до висновка експерта №12-17/377-А/18 від 07.12.2018 встановлено, що причиною смерті [PERSON] є важка сукупна травма з забоями внутрішніх органів, переломами кісток скелету та її ускладнення - гострий розлад кровообігу, набряк головного мозку, травматичний шок. Перераховані ушкодження утворилася при житті, від дії тупих твердих предметів із значною силою, індивідуальні особливості травмуючої поверхні яких в ушкодженнях не відобразилися і могли утворитися в умовах дорожньо-транспортної події (а.с.28-31). Згідно з постановою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Харківській області від 23.10.2020 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРСР за №12018220000001230 від 24.10.2018, прийнятої з приводу події, що сталася 23.10.2018 близько 16 годин 40 хвилин в районі будинку №100 по пр.Тракторобудівників в м.Харкові, автомобілем «Mitsubishi Galant» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] скоєно наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих ушкоджень помер в лікарні, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину (а.с.71-73). Слідство дійшло висновку, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] п.4.14 (а), 4.14 (г), 4.14 (ґ) Правил дорожнього руху України, які перебувають у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. В період 23.10.2018-26.10.2018 позивачкою було витрачено на ліки та продукти харчування для поминального обіду кошти в сумі 1202,52 грн, що підтверджується квитанціями на а.с.11. В зв`язку із спорудженням надгробного пам`ятника позивачкою в особі її дочки [PERSON] (а.с.66, 69) було витрачено кошти у сумі 12 802,80 грн, що підтверджується договором на виготовлення виробу б/н від 08.08.2020, додатковою угодою до Договору від 05.10.2020, товарним чеком №63 від 19.09.2020 (а.с.13-14, 15). Також позивачем доведено понесення витрат на поховання чоловіка [PERSON] згідно з договором-замовленням №583/05 на організацію та проведення поховання в сумі 290,09 грн на підставі акта на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 26.10.2018 №000867 та 3783,86 грн на підставі рахунка-замовлення №001603 від 26.10.2018 (а.с.168,169, 170). Суд не бере до уваги як докази копію акту на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення №001587 від 26.10.2018 (зворот а.с.9), рахунок - замовлення від 26.10.2018 (а.с.10), оскільки надані суду копії є нечитабельними та позивачем не надано оригінали цих доказів, які б надали можливість встановити дійсність понесення позивачкою витрат. Згідно з ч.3 ст.1166 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З аналізу зазначених вище приписів ст.1187 ЦК України слідує, що для відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не вимагається доведення протиправності поведінки особи, яка завдала шкоди, та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, що завдала шкоди, та її результатом - шкодою. Зазначений висновок підтверджується постановою Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №674/1666/14-ц, на яку в обґрунтування своїх заперечень посилається відповідач, і яка не спростовує обов`язок відповідача по відшкодуванню завданою внаслідок дорожньо- транспортної пригоди шкоди. Зокрема у зазначеному вище висновку Верховний Суд погодився із судом апеляційної інстанції, що закриття кримінального провадження відносно особи у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення не звільняє останнього як власника і володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю, внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки та він повинен нести цю цивільно-правову відповідальність. Відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, суд не приймає до уваги аргумент відповідача про те, що він звільняється від відшкодування шкоди, яку завдано не з його вини, на підставі ст.1166 ЦК України, та застосовує до спірних правовідносин ст.1187 ЦК України, яка є спеціальною по відношенню до ст.1166 ЦК України, та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Крім того, суд вважає неспроможним аргумент відповідача відносного того, що непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі, виходячи з такого. Дійсно цивільно-правова відповідальність Відповідача [PERSON] , як власника наземного транспортного засобу «Mitsubishi Galant» державний номерний знак [NUMBER] , на день настання дорожньо-транспортної пригоди була зареєстрована у ТДВ «СТ «Домінанта», що підтверджується витягом із сайту МТСБУ та копією полісу №АМ/3189299 від 03.03.2018 (а.с.176, 177). Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТДВ «СТ «Домінанта» перебуває у стані припинення (а.с.175). Так, ухвала Верховного Суду від 09.01.2020 у справі № 753/15214/16-ц визначає, що підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії, в якої застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, не розрахований на ті випадки, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. У перелічених випадках підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії є несправедливим. Адже очевидно, що потерпіла особа в ДТП, навіть стягнувши із такого страховика страхове відшкодування на підставі судового рішення, не отримає реального відшкодування завданої в ДТП шкоди. Натомість скасування судового рішення, яким стягнуто шкоду безпосередньо з винної особи, в такому разі призведе до неможливості відновлення прав потерпілого. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) шляхом їх конкретизації та вказати, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала. Оскільки страхова компанія, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] як особи, яка завдала шкоди, фактично не здійснює діяльності (перебуває у стані припинення), то звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди безпосередньо до завдавача шкоди цілком відповідає правовим позиціям Верховного Суду. Що стосується посилання відповідача на те, що шкода внаслідок ДТП за участю пішохода [PERSON] та відповідача була заподіяна внаслідок непереборної сили по відношенню до останнього, що є підставою для його звільнення від відповідальності, суд вважає такий аргумент неспроможним. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК України , у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК). У відповідності до ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Відповідачем не доведено наявність непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому заявлені позивачкою позовні вимоги про відшкодування понесених нею витрат на поховання виключають можливість їх зменшення на підставі ст.1193 ЦК України. Отже, позивачкою доведено достатніми доказами понесення нею матеріальних витрат, пов`язаних зі смертю чоловіка в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у загальній сумі 18 079,27 грн, тому суд дійшов висновку про їх задоволення в цій частині. Поряд з цим, в частині стягнення на користь позивачки майнової шкоди в сумі 6620,90 грн, суд відмовляє у зв`язку із недоведеністю. Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Ст.1168 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Позивачкою заявлено до стягнення позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000 грн. Суд дійшов висновку про безсумнівне завдання позивачці моральних страждань внаслідок смерті чоловіка. Для набуття права на відшкодування моральної шкоди у даному випадку не потрібно встановлення вини відповідача (ч.2 ст.1167 ЦК України). Водночас суд вважає за потрібне застосувати при вирішенні питання про стягнення компенсації моральної шкоди положення ч.2 ст.1193 ЦК України, та враховуючи встановлення органом досудового розслідування тієї обставини, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] п.п.4.14 (а), 4.14 (г), 4.14 (ґ) Правил дорожнього руху України, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 60 000 грн, тим самим частково задовольнити вимогу позивачки щодо відшкодування моральної шкоди. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 1262,84 грн. Крім того, позивачкою заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 8500,00 грн, стосовно якого суд зазначає таке. Відповідно до договору про надання правової допомоги №256 від 04.02.2021, укладеному між Адвокатським об`єднанням «Центр захисту права» та клієнтом [PERSON] , клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу, а саме: представництво та захист інтересів по справі за участю клієнта (а.с.16-17). Договором передбачена оплата юридичної допомоги в розмірі зазначеному у додатковій угоді до цього Договору (п.6.1. Договору) та в акті про надання юридичної допомоги (п.6.3 Договору). Відповідно до Додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №256 від 04.02.2021, укладеної 25.02.2021, сторони погодили, що загальний обсяг юридичних послуг з надання правничої допомоги за договором складає 6500,00 грн (а.с.18). Суду надано акт виконаних робіт №256/1 від 28.04.2021 про виконання послуг на суму 4500 грн (а.с.19), акт виконаних робіт №256/2 від 23.11.2021 про виконання послуг на суму 4000 грн (а.с.149). Квитанціями №812820042 від 28.04.2021 та №220310058 від 03.12.2021 підтверджується сплата [PERSON] Адвокатському об`єднанню «Центр захисту права» за договором №256 від 04.02.2021 4500 грн та 4000 грн відповідно (а.с.20, 150). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Така заява була зроблена представником позивача зокрема у позовній заяві. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17 вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У відповідності до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наданих суду доказів та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивачки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2953,75 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу на користь відповідача, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законодавством підстав для такого стягнення, оскільки відповідачем не надано доказів в обґрунтування розміру витрат на професійну правничу допомоги та сплату цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial