Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною\~заявою, у якій прохає суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.12.2019 у розмірі 27166,65 грн. та судовий збір у розмірі 2270 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк видав [PERSON] кредитну картку. Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав вчасно та в повному обсязі, але відповідач в порушення умов договору зобов`язання не виконує, у результаті чого за ним станом на 15.06.2021 має заборгованість у розмірі\~27166,65 грн., яку він добровільно сплачувати не бажає. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2021 року було відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного без повідомлення/виклику сторін. Представник позивача до судового засідання не з`явився, але у позові зазначив, що просить проводити судове засідання за його відсутності, підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити позовну заяву. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачу за останнім відомим місцем реєстрації було направлено ухвалу з копією позову. До суду надійшла заява [PERSON] , в якій він повідомив, що [PERSON] [INFO] помер та не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 10.12.2019. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку»), за умов якого позивач надав відповідачу кредитну картку. У подальшому відповідач, ознайомившись із умовами споживчого кредиту від 21.12.2019. отримав картку типу - преміальна картка World Black Edition (кредитний ліміт до 200000 грн.). Відповідно до Умов та Правил з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми не повернутого кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 74,4 відсотків для преміальних карт Platinum, World Black Edition, World Elit, Infinite, VISA Signature. На підтвердження умов надання кредиту відповідачу та порушення зобов`язання останнім позивач надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, заявку на актуалізацію даних по преміальній карті, копію паспорту споживчого кредиту від, витяг з тарифів обслуговування преміальних карт Platinum, World Black Edition, World Elit, Infinite, VISA Signature, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] (договір б/н), згідно якого року був встановлений кредитний ліміт в розмірі, який у подальшому банком був змінений 21.12.2019 22 000,00 грн., довідка з інформацією про надані [PERSON] кредитні картки, зокрема, їх номер, дату відкриття та термін дії, виписку по рахунку за період з 11.12.2017 по 01.06.2021. Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача станом на 15.06.2021 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 27166,65 грн.. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 30 листопада 2020 року, актовий запис № 19196. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданою заступником завідувача Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Гончаренко Л., приватним нотаріусом Херсонського міського округу Нікодон О.О., 24.05.2021 була заведена спадкова справа № 12/2021 після [PERSON] померлого [INFO] . Згідно відповіді приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу, 24.05.2021 відкрито спадкову справу №12/20221 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на підставі заяви брата померлого [PERSON] , [INFO] та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я 16.06.2021. Відповідно до частини першої статті 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1219 Цивільного кодексу України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 Цивільного кодексу України). Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України. Так, статтею 1281 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом зазначених норм слід дійти висновку, що у разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки боржника за загальним правилом переходять до іншої особи - спадкоємця і таким чином відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Отже, відповідно до вищезазначеної інформації [PERSON] , [INFO] є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після померлого [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактичним місцем перебування якого, є [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу статті 51 ЦПК України слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. А тому, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів, це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року в справі № 554/10058/17. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Позивачем відповідно до статті 51 ЦПК України не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача, а лише подано клопотання про передання справи за підсудністю. За таких обставин, з огляду на вказані норми чинного законодавства, заявлені позовні вимоги та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON] , що має наслідком відмови в задоволенні позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed