Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

02.06.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій позивач просить суд зняти арешт з чотирьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , накладений постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Швець К.Ю. № АА071903 від 02.02.2007 року. В обґрунтування вимог посилається на те, що він є власником вищезазначеної квартири. У квітні 2021 року позивач вирішив продати квартиру, в зв`язку з чим звернувся до приватного нотаріуса для надання консультації щодо дій, які необхідно вчинити. У свою чергу, приватний нотаріус повідомив позивачу, що на квартиру, яку він збирається продати, накладено три арешти, один з яких постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Швець К.Ю. № АА071903 від 02.02.2007 року. Поряд з цим, виконавчих проваджень, які б перебували на виконанні 02.02.2007 року, в Автоматизованій системі виконавчого провадження не виявлено. Відділ державної виконавчої служби не зміг надати інформацію про виконавче провадження, в якому була винесена постанова № АА071903 від 02.02.2007 року, або надати матеріали вказаного виконавчого провадження на ознайомлення. Таким чином, позивач, як власник вищезазначеної квартири, фактично позбавлений можливості вчиняти будь-які юридичні дії щодо квартири, зокрема відчужувати її, оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про накладення арешту на згадану квартиру постановою державного виконавця. Крім того, сам орган, яким був накладений арешт, не може надати жодної інформації щодо підстав його накладення; виконавчого провадження, в рамках якого такий був накладений тощо. Отже, якщо на сьогодні відсутнє будь-яке виконавче провадження, в рамках якого була винесена постанова № АА071903 від 02.02.2007 року, слід презюмувати, що таке або взагалі не відкривалось, або в даний час є закритим. З огляду на це, арешт, накладений на квартиру позивача, повинен був знятись. Або ж якщо такий не знявся, то Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зобов`язаний був його зняти у відповідь на адвокатський запит представника позивача. Однак вказане не відбулось, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 04.06.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 23.09.2021 року до суду надійшла заява від представника відповідача Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій він просить розгляд справи проводити без його участі на підставі наявних у справі доказів. 19.11.2021 року від представника позивача адвоката Фостяк О.Я. надійшла заява про заочний розгляд справи. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом, призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією Відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованих 20.05.2021 року; копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13140715 від 05.01.2007 року; копією дублікату Договору дарування, посвідченого 11.05.2000 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1579. 08.04.2021 року представник позивача адвокат Фостяк О.Я. звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з Адвокатським запитом № 08/04, в якому просив надати інформацію щодо номеру та дати відкриття виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) була винесена постанова № АА071903 від 02.02.2007 року про накладення арешту на чотирьохкімнатну квартиру в [ADDRESS] . Також просив роз`яснити на підставі якого документу було відкрито вказане виконавче провадження та на якій стадії таке знаходиться станом на 08.04.2021 року. Окрім іншого, просив надати можливість позивачу ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, в рамках якого було винесено вищезазначену постанову. 21.04.2021 року Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за вихідним № 23283 було надано відповідь на вищезазначений Адвокатський запит № 08/04 від 08.04.2021 року, де зазначено, що виконавчі провадження, які б перебували на виконанні 02.02.2007 року, в Автоматизованій системі виконавчого провадження не виявлено. Враховуючи викладене, не виявилось можливим надати інформацію про виконавче провадження, в якому була винесена постанова № АА071903 від 02.02.2007 року, або надати матеріали виконавчого провадження на ознайомлення. Також у відповіді зазначено, що у відділі на виконанні перебували наступні виконавчі провадження відносно [PERSON] : ВП № 5618205 відкрито 26.10.2009 року, закінчено 25.04.2008 року; ВП № 8174156 завершено 31.03.2008 року; ВП № 11485384 відкрито 19.02.2009 року, закінчено 14.07.2009 року; ВП № 15466171 відкрито 26.10.2009 року, закінчено 04.12.2009 року; ВП № 15990110 відкрито 16.11.2009 року, закінчено 27.01.2010 року; ВП № 15990151 відкрито 26.10.2009 року, закінчено 28.12.2009 року; ВП № 17085525 відкрито 02.02.2010 року, закінчено 27.03.2010 року; ВП № 18667247 відкрито 15.04.2010 року, закінчено 27.04.2010 року; ВП № 18667465 відкрито 15.04.2010 року, закінчено 15.02.2013 року; ВП № 21093805 відкрито 06.08.2010 року, завершено 07.12.2011 року; ВП № 21348417 відкрито 03.09.2010 року, завершено 07.12.2011 року; ВП № 22139321 відкрито 26.10.2010 року, завершено 24.04.2013 року; ВП № 22895748 відкрито 01.11.2010 року, завершено 24.04.2013 року; ВП № 24736807 відкрито 07.12.2010 року, завершено 27.09.2012 року; ВП № 25755532 відкрито 01.02.2011 року, завершено 19.08.2011 року; ВП № 25820794 відкрито 25.02.2011 року, завершено 07.12.2011 року; ВП № 41183190 відкрито 12.12.2013 року, завершено 21.08.2014 року; ВП № 44810878 відкрито 22.09.2014 року, завершено 24.12.2015 року; ВП № 52416583 відкрито 30.09.2016 року, завершено 25.05.2017 року; ВП № 56657973 відкрито 25.06.2018 року, завершено 22.08.2018 року; ВП № 58622384 відкрито 14.03.2019 року, завершено 19.03.2019 року; ВП № 58689589 відкрито 21.03.2019 року, завершено 25.03.2019 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з висновком наведеному у Постанові Великої палати ВС від 22 січня 2020 року по справі № 340/25/19, провадження № 11-669апп19, якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу Державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно п.п. 4.10.1, 4.10.2 «Інструкції про проведення виконавчих дій», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 № 74/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за № 865/4158 (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, згідно із статтею 40-1 Закону припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Не зняття державними виконавцями арешту з майна боржників у виконавчому провадженні, відсутністю виконавчого провадження та відсутністю відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі якого винесено записи про арешт майна прямо порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження спадковим майном. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17. Таким чином, суд вважає, що позивачем було обрано належний спосіб захисту своїх майнових прав, шляхом пред`явлення позову до відповідача про зняття арешту з майна. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Положеннями ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини виконавцем. У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту накладеного на нерухоме майно позивача, порушується право останнього, внаслідок чого він позбавлений змоги розпорядитись своїм нерухомим майном. Суд не вбачає підстав для продовження обтяження на майно, оскільки відсутні дані про наявність відносно [PERSON] невиконаного виконавчого провадження, в рамках якого було накладено даний арешт, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб, шляхом зняття арешту з майна. Таким чином позов слід задовольнити в повному обсязі. Слід зазначити, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: approved