Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

25.05.2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, просив стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 859 402,31 грн, з яких: відсотки за користування грошовими коштами за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. в сумі 721 544,02 грн, 3% річних від суми боргу за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. в розмірі 137 858,29 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 р. в цивільній справі № 757/38661/15-ц був задоволений його позов до [PERSON] та з відповідача стягнуто грошові кошти в розмірі 62 700,00 доларів США, при цьому рішення виконано частково. Ухвалою суду від 31.05.2021 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 22.06.2021 р. [PERSON] звернувся до суду із заявою про відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 25.06.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що протягом грудня 2015 р.-вересня 2016 р. в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходилась цивільна справа № 757/38661/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2016 р., що набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 62 700,00 доларів США, що станом на день постановлення рішення складає 158 919,00 грн. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення процентів за користування коштами за договором позики та 3% річних від простроченої суми, [PERSON] у якості письмових доказів надано копії: рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2016 р. у справі № 757/38661/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу; ухвали апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 р. у справі № 757/38661/15-ц за апеляційною скаргою [PERSON] - представника [PERSON] на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2016 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу; постанови Київського апеляційного суду від 19.08.2020 р. у справі № 757/38661/15-ц за поданням старшого державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боголей Ірини Юріївни про тимчасове обмеження фізичної особи - боржника [PERSON] у праві виїзду за межі України, заінтересована особа: стягувач [PERSON] ; сторінок свого паспорту; довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; сторінок паспортів [PERSON] . Частиною восьмою статті 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У позовній заяві [PERSON] стверджує, що його право вимагати сплати процентів за користування грошовими коштами та 3% річних за порушення умов договору позики підтверджуються: договором позики від 31.07.2015 р., укладеним між ним та відповідачем, який оформлений у виді боргової розписки, написаної власноручно відповідачем, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 р. в цивільній справі № 757/38661/15-ц, при цьому [PERSON] на підтвердження своїх вимог не надано суду договору позики від 31.07.2015 р., втім у разі пред`явлення позову про стягнення відсотків за користування коштами та 3% річних [PERSON] , як кредитор, має підтвердити своє право вимагати від [PERSON] , як боржника, виконання боргового зобов`язання, та суд, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умови, має установити наявність між сторонами правовідносин за договором позики. Отже позовні вимоги [PERSON] , що ґрунтуються на підставі договору позики від 31.07.2015 р., не підтверджені матеріалами справи. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 р. у справі № 757/38661/15-ц встановлено, що [PERSON] надав у позику [PERSON] 62 700 доларів США, що підтверджується розпискою, в якій зазначено дату повернення боргу до 01.09.2015 р. Отже, хоча [PERSON] і не надано тексту самої розписки, втім судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 р. у справі № 757/38661/15-ц встановлено, що позика була надана в іноземній валюті - долари США. Відповідач [PERSON] , викладаючи свої заперечення проти позову, у відзиві на позов стверджує, що, надаючи 31.07.2015 р. [PERSON] розписку, не обіцяла і не погоджувала одержання [PERSON] процентів за користування нею позики. Суд вбачає, що позивач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 179 ЦПК України, щодо викладу своїх пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених [PERSON] у відзиві заперечень, отже будь-яких доказів в спростування таких тверджень відповідача суду не надано. Позивач [PERSON] , звертаючись із вимогами про стягнення процентів за користування коштами за договором позики та 3% річних від простроченої суми, свої вимоги обґрунтовує статтею 1048 ЦК України. Згідно абзацу 1 частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Між тим суду не надано тексту розписки та згідно висновку Верховного Суду України у постанові від 16.08.2017 р. у справі № 6-2667цс16 чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти; згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки Національного банку України, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась - такі висновки щодо періоду стягнення процентів зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17, від 31.10.2018 р. у справі № 14-318цс18. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в іноземній валюті із зазначенням в ньому еквіваленту національної валюти не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування частини першої статті 1048 ЦК України. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2016 р. у справі № 757/38661/15-ц встановлено, що 31.07.2015 р. [PERSON] надав у позику [PERSON] 62 700 доларів США, що підтверджується розпискою, в якій зазначено дату повернення боргу - до 01.09.2015 р., отже датою закінчення користування позикою визначено 01.09.2015 р., позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами за договором позики за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. Згідно абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, і припис означеної норми про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку позики. Отже право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При таких обставинах позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] відсотків за користування коштами за договором позики від 31.07.2015 р., який передбачає строк повернення позики - до 01.09.2015 р., за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р., тобто після закінчення строку позики, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Заявлений [PERSON] період стягнення відсотків з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. не може обґрунтовуватися рішенням суду, оскільки, по-перше, рішення набрало законної сили 15.09.2016 р., по-друге, підставою нарахування відсотків, визначення строку надання грошей в позику згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України є договір позики (в даному випадку розписка), рішенням суду не встановлено нового строку повернення позики, тільки визнано, що, оскільки строк повернення позики наступив, то позика підлягає стягненню з відповідача. Отже вимога про стягнення відсотків за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України є вимогою, яка ґрунтується на договорі і не може ґрунтуватися на судовому рішенні. При таких обставина позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відсотків за користування коштами за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. не підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про стягнення 3% річних від суми боргу за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. про 30.04.2019 р. в розмірі 137 858,29 грн, то за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у поствнові від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконання зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 137 858,29 грн, при цьому валютою позики за договором від 31.07.2015 р. виступає іноземна валюта - долари США. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже позовна вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] 3% річних від суми боргу за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідає висновкам Верховного Суду. Крім того, позивач, визначаючи 3% річних, виходить із суми 1 507 960,00 грн, втім такий розрахунок не ґрунтується на обставинах справи і не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.06.2020 р. у справі № 536/1841/15-ц, про т, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами можна нараховувати на ту заборгованість за кредитом і за процентами відповідно, яка була на момент закінчення строку кредитування, та матеріалами справи не підтверджується, що [PERSON] приймала на себе зобов`язання повернути [PERSON] станом на 01.09.2015 р. кошти у сумі 1 507 960,00 грн. При таких обставина позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних від суми боргу за договором позики від 31.07.2015 р. за період з 13.04.2016 р. по 30.04.2019 р. також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed