Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З грудня 2018 року сторони разом не проживають однією сім`єю, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.02.2020 року шлюб між ними розірвано. На даний час між позивачем та відповідачем не досягнуто взаємної згоди щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. Відповідач участі в житті сина не приймає, його місце перебування невідомо, з моменту їх фактичного розірвання відносин він бачив сина лише декілька раз, останній - у жовтні 2019 року. Син [PERSON] постійно проживає разом з позивачем у м. Київ в орендованій квартирі, де йому створені всі умови для проживання, розвитку, навчання та відпочинку. Тому, виходячи з того, що з грудня 2018 року дитина проживаю разом з позивачем, яка самостійно займається його вихованням і має можливість забезпечити йому належні умови для проживання, на відміну від відповідача, позивач просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] з нею за місцем її проживання: [ADDRESS] . 13 грудня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що ним неодноразово пропонувалось позивачу визначити місце проживання сина разом з ним, на що було отримано категоричну відмову, тому дитина фактично проживає разом з матір`ю. Зауважує, що з моменту фактичного розірвання шлюбу він намагався відвідувати сина, але позивач відмовляла йому в побаченнях із сином. Просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви. 07 лютого 2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де вона зазначає, що за умови проживання дитини з відповідачем існує вірогідність її проживання без батьківського піклування, догляду та виховання, оскільки відповідач перебуває у постійних відряджень, пов`язаних з участю в операції об`єднаних сил на окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Наголошує, що спілкуванню відповідача з дитиною вона не перешкоджає, але психологічно син не готовий проживати разом з батьком, оскільки весь час вихованням сина займалась вона одна. Просить задовольнити її позов у повному обсязі. Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких пояснень по суті справи не надіслала. Представник позивача - адвокат Дутка К.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та надав пояснення, суть яких зводиться до того, що він не заперечує проти того, щоб син і надалі проживав з матір`ю. Тому у них із позивачем відсутній спір в цій справі. За вказаних обставин просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що з 23 листопада 2013 року по 07 лютого 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням дарницьким районним судом м. Києва від 07.02.2020 року (а.с. 18). Від цього шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). З грудня 2018 року син [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , що не заперечується сторонами. Позивач проживає із сином в орендованій двокімнатній облаштованій квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-26), в якій створені умови для проживання, навчання та відпочинку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с.32). Також [PERSON] наданий договір про надання послуг, який свідчить про те, що її син [PERSON] відвідує дитячий заклад „Бурундучок" (а.с. 27-31). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Таким чином, враховуючи належні матеріально-побутові умови у матері для проживання і виховання сина, їх спільне постійне безперервне проживання разом, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] саме із матір`ю. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, щодо відсутності між ним та позивачкою спору про визначення місця проживання дитини, оскільки ці твердження спростовуються його ж поясненням наданими у відзиві на позов, де він не заперечує існування спору між сторонами щодо місця проживання їх малолітнього сина. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме 908 грн. понесених позивачем витрат на сплату судового збору.

Outcome: approved