Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста з позовом до [PERSON] про стягнення 18401,03 грн. боргу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 березня 2021 року [PERSON] надав у борг 17000,00 грн. [PERSON] , про що свідчить письмова розписка від 06 березня 2021 року. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 10 березня 2021 року. Згодом на звернення з проханням повернути грошові кошти, відповідач жодним чином не реагував, ухилився від вирішення спору, про що свідчить направлена вимога про повернення боргу за розпискою відповідачеві, на яку відповідач відповіді не надав. Згідно з розрахунками на дату 03 грудня 2021 року штрафні санкції за користування коштами становлять 374,47 грн., інфляційні збитки - 1026,56 грн. Таким чином, сукупна сума боргу відповідача перед позивачем станом на 03 грудня 2021 року становить 18 401,03 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 15.02.2022. У судове засідання 15.02.2022 позивач з`явився, підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 06 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 17000,00 грн, термін повернення до 10 березня 2021 року, про що була складена власноручно [PERSON] розписка. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц. Отже, розпискою від 06.03.2021 про отримання грошових коштів підтверджується факт укладення договору позики, факт отримання коштів відповідачем від позивача в сумі 17 000,00 грн., а також містить умову про строк виконання зобов`язання щодо повернення позичених коштів. Доказів виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять. На претензію позивача від 25 листопада 2021 року відповідач відповіді не надав. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України). В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 06.03.2021 грошові кошти у сумі 17000,00 грн., а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових коштів у сумі 17 000,00 грн. підлягає задоволенню. Стаття 625 ЦК України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині другій цієї статті зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За результатами перевірки правильності розрахунку позивача щодо стягнення індексу інфляції з березня по жовтень 2021 року у розмірі 1026,56 грн. та 3 % річних у розмірі 374,47 грн. за весь час прострочення (з 11.03.2021 по 03.12.2021) за розпискою від 06 березня 2021 року, суд приходить до висновку, що такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача відповідно до правил ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved