Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] 30 березня 2021 року звернулася до суду позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину, зміну частки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено частково і заборонено відчужувати 29/100 частин спірного домоволодіння. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року заяву про витребування доказів було задоволено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року витребувано від Державного нотархіву у Дніпропетровській області копію дубліката свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 34/100 частин домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності відповідачеві [PERSON] , 37/100 частин відповідачеві [PERSON] . На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 102/9 від 13 березня 1992 року було затверджено акт ідеальних часток домоволодіння [ADDRESS] , відповідно до якого 29/100 частин визначено за ДУ-25, 34/100 частин належить за [PERSON] , 37/100 [PERSON] 29/100 частин відповідає саме квартирі [ADDRESS] , в якій проживає позивач, в літ. Б-1 (квартира [ADDRESS] ) тамбур площею 1,6 м2, ванна площею 5,5 м2, котельня площею 2,7 м2, туалет площею 0,9 м2, кухня площею 4,6 м2, прихожа площею 10,2 м2, житлова площею 12,2 м2, житлова площею 9,2 м2, всього житловою площею 21,4 м2, загальною площею 46,9 м2. У спірному домоволодінні вона зареєстрована та проживає з 14 листопада 2005 року. На підставі рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року з нею укладено договір найму житлового приміщення. Реєстрація права власності на спірні 29/100 частин за територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради не проводилася. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, посвідчене Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393, видане на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року в частині розміру частки успадкованого домоволодіння з 34/100 частин на Ѕ частину та в адресі домоволодіння із буд. [ADDRESS] . 03 серпня 2016 року на підставі зазначеного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Другою дніпровською державною нотаріальною конторою було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 1-386, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 992414912101, номер запису про право власності 15766692, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30807728 від 05 серпня 2016 року на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року скасовано, [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено. Таким чином, підставою видачі дубліката свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину спірного домоволодіння [ADDRESS] було судове рішення від 15 січня 2013 року, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року. 29/100 частин спірного домоволодіння було виділено [PERSON] у користування на підставі договору найму житлового приміщення, проте, реєстрація права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] порушує її права, а саме частина квартири позивача на теперішній час належить відповідачеві [PERSON] . Просила суд визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , виданий Другою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-386, змінити частку у праві власності [PERSON] з Ѕ частини на 34/100 його частин та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 30807728 від 05 серпня 2016 Ѕ частки домоволодіння [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку літ. А-1, площею 25,4 м2, житлового будинку Б-1 житловою площею 39,8 м2, В, Г-літні кухні, Д, Н, Е, Ж, З-сараї, К, М, И-вбиральні, Л-гараж, № 2-6-споруди. Представник позивача у своїй заяві позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що 13 жовтня 1935 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу частини домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса: [ADDRESS] ). Після смерті [PERSON] спадщину фактично прийняла її дочка, [PERSON] , проте, свідоцтво про право на спадщину не отримувала. [PERSON] успадкував 34/100 частин вказаного домоволодіння, про що 03 квітня 1996 року отримав свідоцтво про право на спадщину. 37/100 частин домоволодіння належало [PERSON] , після спадкування [PERSON] , які придбав [PERSON] . Наказом Міністерства ЖКГ № 491 від 06 грудня 1979 року ДУ-25 було ліквідовано. На час ухвалення рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів № 102/9 від 13 березня 1992 року про виділення 29/100 частин спірного домоволодіння, ДУ-25 було ліквідовано понад 12 років тому. Позивачем не надано доказів про взяття на баланс 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , реєстрація права власності на вказану частину за територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради не проводилася. Тобто, рішення виконкому Ленінської райради народних депутатів № 102/9 від 13 березня 1992 року є незаконним, оскільки на його підставі частка [PERSON] у праві власності на домоволодіння була безпідставно зменшена з Ѕ частини на 34/100 частин спірного домоволодіння. Саме тому [PERSON] звернувся до суду з метою внесення відповідних змін до свідоцтва про право на спадщину. Тому оформлення права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння є законним і обґрунтованим. Позивачем не надано доказів поділу спірного домоволодіння на квартири. Право на розпорядження спірним майном у Ленінської (Новокодацької) районної ради відсутнє, оскільки право власності на нього не зареєстровано, тому квартиру [ADDRESS] не могло бути передано [PERSON] . У своїй заяві до суду справу просив розглядати у його відсутність, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив, відзив на позов судові не надав. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не направив. Третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора у судове засідання свого представника не направила, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, у своїх заявах до суду просила справу розглядати за відсутності її представника у зв`язку із виробничою завантаженістю, просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 102/9 від 13 березня 1992 року [PERSON] було узаконено прибудови і господарські будівлі та затверджено акт ідеальних часток, відповідно до якого за ДУ-25 визначено 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 18). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 квітня 1996 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-1393, [PERSON] належало 34/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , право власності на яке у встановлено порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 19). Згідно із довідкою № 280 про склад сім`ї і зареєстрованих у житловому будинку осіб, виданої 13 січня 2021 року Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Відповідно до відомостей КП «ДМБТІ» ДОР станом на 07 вересня 2005 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано на 34/100 частин за [PERSON] ; 5/12 частин за [PERSON] , право власності на 29/100 частин спірного домоволодіння на підставі рішення Виконкому Ленінської районної ради № 102/9 від 13 березня 1992 року визначено за ДУ-25, але право власності не оформлювалося (а.с. 26). Відповідні відомості містяться у листі КП «ДМБТІ» від 29 червня 2011 року (а.с. 86). Рішенням Виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року було змінено умови договору найму житлового приміщення № 2, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 20). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року, яким свідоцтво про право на спадщину від 03 квітня 1996 року, видане [PERSON] , визнано частково недійсним, та внесено зміни до свідоцтва стосовно розміру часток успадкованого спірного домоволодіння з 34/100 частин на Ѕ частину, та в номері домоволодіння з « [ADDRESS] » на буд. «35/37» (а.с. 8-10); у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, вирішено питання судових витрат (а.с. 11-16). 03 серпня 2016 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою Баранову О.Ю. було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом на 34/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель і споруд (а.с. 109). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03 серпня 2016 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1-386, та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року зареєстровано за [PERSON] , 37/100 частин за [PERSON] (а.с. 27-28). Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Згідно із п. 27 постанови Пленуму ВС України № 7 від 30 травня 2008 року у відповідності до ст.\~1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, оскільки дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, виданий 03 серпня 2016 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 1-386, було видано відповідачеві [PERSON] на 34/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (раніше Дніпропетровську), а не на Ѕ частину спірного домоволодіння, право позивача дублікатом цього свідоцтва жодним чином не порушується. Реєстрація права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] державним реєстратором було вчинено на підставі рішення суду від 15 січня 2013 року, тому позовні вимоги в частині визнання дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині зміни частки у праві власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень суд приходить до наступного висновку за таких підстав. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми Закону у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме: скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є таким, що повністю відповідає способу захисту порушеного права особи, що встановлено законом на час ухвалення цього рішення. У постановах Верховного Суду, наприклад, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц, вже висловлено позицію щодо правильного застосування абзацу 3 ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє з 16 січня 2020 року. Наведені правові висновки, щодо застосування ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» висловлено Верховним Судом, зокрема але не обмежуючись також у постановах від 03 серпня 2021 року у справі № 295/6177/19-ц та від 03 листопада 2021 року у справі 761/16488/19. За таких обставин, суд приходить до висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію та зміну розміру частки [PERSON] , оскільки державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] було ухвалено та вчинено на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року, скасованого постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, тобто, на підставі правовстановлюючого документу, який було скасовано. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 632 грн. (а.с. 1, 34, 37, 41, 75). Враховуючи, що відповідачем по справі [PERSON] права [PERSON] жодним чином порушено не було, а порушення її прав мало місце з підстав реєстрації права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння за [PERSON] на підставі судового рішення, яке було скасовано, тому суд вважає, що понесені позивачем судові витрати у справі слід стягнути з відповідача [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3\~178 грн. (454 грн. 3 + 1\~816 грн. = 3\~178 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial