Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача 04.10.2019 за вх.№ 7549 [PERSON] звернувся із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про продовження строку на прийняття спадщини В обґрунтування своїх вимог зазначав, [INFO] померла [PERSON] , яка за життя, а саме 14.05.2007 року склала заповіт, яким належні їй на праві власності земельні ділянки, розташовані на території Гостролуцької сільської ради розміром 0,47 га та 2,6120 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заповіла йому. Окрім того, 05.07.2007 покійною складений ще один заповіт відповідно до якого, [PERSON] заповіла йому своє право на земельну частку( пай) розміром 3,67 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, яка перебуває в колективній власності КСП «Ядлівка». Про існування зазначених заповітів як стверджує позивач, йому стало відомо 10.09.2019 року з повідомлення Баришівської нотаріальної контори. Просить суд постановити рішення, яким визначити йому, [PERSON] , додатковий строк для прийняття спадщини. Не погоджуючись із вказаним позовом, 07.11.2019 року відповідачкою [PERSON] була подана зустрічна позовна заява до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Короткевич Наталія Петрівна про визнання заповіту недійсним ( а.с.81-83) Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву зазначала, що після смерті [INFO] її матері - [PERSON] , вона в установлений законом строк звернулася до Баришівської районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено з тих підстав, що померлою, у 2007 році було складено два заповіти, відповідно до яких, остання заповіла [PERSON] належні їй земельні ділянки. Посилаючись на те, що мати була сліпою, постійно проживала разом з нею в одній квартирі і за межі двору останні роки не виходила, а тим більш не їздила у м. Київ, просила суд визнати недійсними заповіти складені від імені [PERSON] 14.05.2007 року та 12.07.2007 року, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Короткевич Наталією Петрівною та зареєстровані в реєстрі за №№ 773,1424 відповідно. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Процесуальні дії у справі 1) Представник позивача одночасно із поданням позовної заяви, 04.10.2019 звернувся до суду з клопотанням про витребування спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.5). 2) Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 04.10.2019 справу для розгляду визначено судді Коваленку К.В. (а.с. 21). 3) 22.10.2019 постановлена ухвала про відкриття провадження по справі та витребування доказів (а.с.24). 4) 26.10.2019 за вх.№ 8145 на адресу суду надійшла копія спадкової справи № 74/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.36-61). 5) 07.11.2019 за вх.№8414 відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою (а.с.81-83). 6) Ухвалою суду від 03.12.2019 року об`єднано цивільну справу №355/1482/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про продовження строку на прийняття спадщини із цивільною справою № 355/1630/19 за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а.с.64). 7) 25.06.2020 за вх.№ 3919 від представника позивача за основним позовом до суду надійшло клопотання про витребування із Центрального міжрегіонального управління юстиції по м. Києву інформацію щодо припинення діяльності (та причину припинення діяльності) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Короткевич Н.П. ( а.с.178). 8) 25.06.2020 судом постановлена ухвала про витребування доказів (а.с.181). 9) 29.07.2020 за вх.№ 4419 на адресу суду надійшла відповідь, що наказом Головного територіального управління у м. Києві від 25 вересня 2012 року № 2156 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Короткевич Наталії Петрівни припинена з 08.10.2012 на підставі поданої письмової заяви від 01.08.2012 (а.с.187). 10) 17.11.2020 судом постановлена ухвала про заміну неналежного відповідача належним. До участі в справі в якості співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] залучено Міністерство юстиції України (а.с.213-214). 11) 12.03.2021 постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.233). 12) 05.07.2021 відповідно до розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду № 499 проведено повторний авторозподіл даної справи. Справу для розгляду визначено судді Червонопиському В.С. (а.с.241). 13) 22.10.2021 постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження (а.с.243). 14) 08.02.2022 від представника позивача за первісним позовом [PERSON] та 09.02.2022 від представника позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи у їхню відсутність ( т.2 а.с.7,8). 15) Третя особа за основним позовом [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом Міністерство юстиції України будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили (т.1 а.с.249-250). Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини встановлені Судом 12.01.1954 Перемозькою сільською радою зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , якій при реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище [PERSON] . Свідоцтво про шлю ЯУ № 602590 (а.с.50). Відповідно до довідки виконавчого комітету Баришівської селищної ради № 60 від 05.03.2019, подружжя із 1960 року проживало в житловому будинку , що знаходиться в [ADDRESS] та згідно Погосподарської книги № 12, номер об`єкта господарського обліку № 0835/1, належав [PERSON] (а.с.52). 24.11.2000 [PERSON] було складено заповіт відповідно до якого, остання, на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла своїм дітям: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Даний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Перемогівської сільської ради Божук Валентиною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за № 363 (а.с.40). [INFO] у віці 75 років помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Перемозької сільської ради Баришівського району Київської області було складено відповідний актовий запис за № 38 та видане свідоцтво про смерть Серії - [NUMBER] (а.с.49). Після смерті [PERSON] спадщину в установленому законом порядку прийняла його дружина - [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та проживала разом з ним. Відповідно до довідки Перемозької сільської ради Баришівського району від 15.11.2006 року спадкове майно померлого складалося із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] ; землі сільськогосподарського виробництва та майновий пай на території Перемозької сільської ради (а.с.51). 14.05.2007, а згодом 12.07.2007, [PERSON] в присутності двох понятих [PERSON] та [PERSON] склала два заповіти відповідно до яких, на випадок своєї смерті, належне їй право після смерті свого чоловіка на земельну частку ( пай) розміром 3,67 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, яка перебуває в колективній власності КСП « Ядлівка» на підставі сертифікату серії КВ № 0087459, виданого 12 березня 1997 року Баришівською районною державною адміністрацією, земельну ділянку розміром 2,6120 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , що належить їй на праві власності на підставі державного ату на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ № 162730, який виданий 03 квітня 2006 року на підставі розпорядження Баришівської районної державної адміністрації від 01.02.2006 за № 62 та земельну ділянку розміром 0,4765 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯГ № 170386 , який виданий 03 квітня 2006 року на підставі розпорядження Баришівської районної державної адміністрації від 01.02.2006 за № 62 заповіла [PERSON] ( а.с. 8-14). Вказані заповіти були посвідчені 14.05.2007 та 12.07.2007 року відповідно [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, записаний зі слів заповідача та в зв`язку з її хворобою ( сліпа) були складені в присутності свідків. [INFO] у віці 74 років померла мати [PERSON] (відповідачки за основним позовом та позивачки за зустрічним позовом) та [PERSON] (третя особа за основним позовом) про що виконавчим комітетом Перемозької сільської ради Баришівського району Київської області було складено відповідний актовий запис за № 21, а Баришівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області видане свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] (а.с.38). 15.03.2019 до Баришівської районної державної нотаріальної контори від імені [PERSON] ( позивачки за зустрічним позовом) на підставі дорученням від 11.03.2019 року виданого в.о.старости Перемозького старостинського округу Т.М. Рихлик ( а.с.44 ) із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] . ( а.с.37) Нотаріусом було повідомлено про те, що за життя, спадкодавцем складено заповіти на земельні ділянки на ім`я [PERSON] . ІV. Оцінка Суду. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статей 1216; 1217; 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Суд знаходить, що оскільки вирішення первісних позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у позивача за первісним позовом [PERSON] як спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] залежить від вирішення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Міністерства юстиції України про визнання цього заповіту недійним, то суд вважає за необхідне розв`язати першочергово зустрічні позовні вимоги. Звертаючись до суду, в обгрунтування своїх позовних вимог викладених в зустрічному позові, позивачка [PERSON] посилається на те, що її мати - [PERSON] у 2007 році здійснила заповідальні написи на користь чужої сторонньої особи, яку ніхто ніколи не бачив і не чув. Більш того, мати була сліпою, а тому за межі двору останні роки взагалі не виходила, тим більше не їздила до столиці в м. Київ. В оскаржуваних заповітах не вказано посвічувальних написів про місце посвідчення заповіту, відсутній посвічувальний напис справжності підписів свідків, які підписалися у заповіті у зв`язку із сліпотою та похилим віком заповідача. Окрім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Короткевич Н.П. вчинена нотаріальна дія поза межами її нотаріального округу. Розв`язуючи дані питання, суд виходить з наступного. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України. Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України. Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Як наслідок, немає жодних підстав вважати, що посвідчення нотаріусом правочину поза межами свого нотаріального округу тягне нікчемність заповіту. Відтак, якщо нотаріус посвідчив заповіт особи не в межах свого нотаріального округу, це не впливає на форму правочину і не підпадає під ті вимоги про порядок його посвідчення, які містяться в ЦК України та тягнуть нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України. Це може бути додатково обґрунтовано такими обставинами. По-перше, у цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній ситуації не вбачається. По-друге, недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. По-третє, визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах "Малахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування" / "законні сподівання" особи. По-четверте, практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Сьорінг проти Сполученого Королівства», де зазначається, що "в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда". І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Суд також вважає, що посилання позивачки [PERSON] на вимоги статті 13-1 Закону України "Про нотаріат", є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Як негативний наслідок для учасників спадкових правовідносин розуміють насамперед визнання заповіту нікчемним. Слід також звернути увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач - отримати це майно у спадщину. Тому штучно віднаходити підстави для того, аби визнати заповіт нікчемним, коли нотаріус посвідчив заповіт, хоча б і не в межах свого нотаріального округу, видається вкрай нерозумним. Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача. По-третє, слід виходити із загальноприйнятого в юридичній техніці співвідношення вимог, що містяться в правовій нормі, та негативних наслідків їх порушення. Ці наслідки можуть застосовуватися лише в разі, якщо вони передбачені законодавством. Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. 96. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить. Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту нікчемним лише в разі його посвідчення нотаріусом за межами нотаріального округу. За відсутності норми, якою би передбачався такий негативний наслідок, в суду немає підстав для визнання заповіту нікчемним. Такий висновок було викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року в справі № 522/9893/17. Щодо позовних вимог в частині порушення вимог ч.4 ст.207 ЦК України, зокрема в частині того, що у заповітах відсутній посвідчувальний напис справжності підписів свідків, які підписалися у заповіті у зв`язку із сліпотою та похилим віком заповідача суд зазначає наступне. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. За матеріалами справи ( а.с.8,10) вбачається, що заповітами від 14.05.2007 та від 12.07.2007 року було оформлено дійсне волевиявлення спадкодавця на розпорядження належним їй майном на випадок її смерті у присутності уповноваженої на вчинення відповідних нотаріальних дій особи, яка засвідчила заповіт, та з тим, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання; заповіт записаний приватним нотаріусом, зі слів заповідача; у зв`язку з її хворобою ( сліпа) на особисте прохання [PERSON] ці заповіти складені в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , в присутності заповідача текст заповіту до підписання прочитано вголос та підписано свідками; особу свідків встановлено, справжність їх підписів перевірено; заповіт власноручно підписаний [PERSON] в присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено. Таким чином судом встановлено, що при підписанні заповітів були дотримані вимоги щодо форми посвідчувального напису в момент їх посвідчення, а тому, вимоги позивачки в цій частині не відповідають дійсності. З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Міністерства юстиції України про визнання заповіту недійсним не підлягають до задоволення. Вирішуючи питання первісного позову [PERSON] суд приходить до наступного. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що він не є родичем спадкодавця за заповітом, повідомлення про смерть [PERSON] не публікувались, нотаріусом не було зроблено жодної спроби розшукати спадкоємця за заповітом, про існування заповіту та відкриття спадщини йому стало відомо лише після того, як позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно пункту 209 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Судом установлено, що при відкритті спадкової справи № 74/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] було виявлено два заповіти, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Короткевич Н.П. від 14.05.2007 року за Р.№ 773 та від 12.07.2007 року за № 1424. За матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавицею [PERSON] і про наявність зазначених заповітів складених на його користь йому стало відомо з повідомлення Баришівської районної нотаріальної контори від 10.09.2019 року, тобто лише тоді, коли відкрилася спадкова справа до майна [PERSON] за заявою її дочки - [PERSON] . За таких обставин суд вважає, що визначений законом строк на прийняття спадщини пропущено [PERSON] з поважної причини. Такий висновок суду узгоджується з позицією ВС в Постанові ВС від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed