Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , якою просить: зняти арешт з майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, накладених в рамках виконавчого провадження №50077065 за постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18.06.2018. В обґрунтування позову зазначила, що 18.06.2018 року Першим Суворовським ВДВС у місті Одесі був накладений арешт на все майно боржника [PERSON] , [INFO] , шляхом винесення постанови в рамках виконавчого провадження № 50077065. Підставою для накладення арешту стала не сплата боржником аліментів та виниклої заборгованості. [INFO] [PERSON] помер. Тобто, арешт на все майно був накладений державним виконавцем вже після смерті боржника. Після смерті [PERSON] в нього залишились спадкоємці, а саме дружина та їх спільні діти, син від попереднього шлюбу [PERSON] . В процесі вчинення дій по спадковій справі, стало відомо про наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця, що унеможливлює здійснення необхідних нотаріальних дій та оформлення спадщини. Листом від 20.05.2021 року державним виконавцем відмовлено у знятті арешту, рекомендовано звернутись до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2021 року витребувано у Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірену копію виконавчого провадження ВП № 50077065 з виконання виконавчого листа № 2-1978/08, виданого 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, в якості третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Шевченко М.В. до судового засіданні не з`явились, були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Адвокат Шевченко В.М. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не забезпечив участь свого представника до судового засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відзив до суду не надав, просив розглянути справу у його відсутність. Третя особа, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору [PERSON] до судового засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, письмових пояснень до суду не надала, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, за місцем реєстрації, однак згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК), а тому суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності третьої особи, згідно вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , до судового засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, письмових пояснень до суду не надав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за місцем реєстрації, однак згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК), а тому суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності третьої особи, згідно вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №2-1978/08 стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №2-1978/08, на виконання наведеного рішення суду. Постановою Державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Сошніковою Ю.А. від 05.02.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1978/08, виданого 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. [INFO] [PERSON] помер, про що 03 лютого 2018 року складено відповідний актовий запис №1233 Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Постановою Державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чумаченко К,В. від 18.06.2018 року накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , [INFO] , внаслідок наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 01.08.2018 року старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Чумаченко К.В.: -встановлено розмір заборгованості по виконавчому листі №2-1978/08, виданого 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року до 11.10.2018 року; -заборгованість на 01.08.2018 року складає 61944,66 гривень; Згідно розрахунку по сплаті аліментів від 16.04.2021 року державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Кобилко В.С.: -встановлено розмір заборгованості по виконавчому листі №2-1978/08, виданого 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року і до досягнення дітьми повноліття, станом на 02.02.2018 року, становить 49 384,66 грн. Згідно постанови державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кобилко В.С. від 16.06.2021 року: -закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1978/08, виданого 30.05.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.01.2008 року і до досягнення дитиною повноліття. 07.04.2021 року представник позивача - адвокат Шевченко М.В. звернувся до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кобилко В.С. із заявою про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження № 50077065, внаслідок смерті боржника [PERSON] , ще до накладення арешту на майно. Листом від 20.05.2021 року № 21406 державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кобилко В.С. повідомила адвокату Шевченко М.В. наступне: -відповідно до ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця не має законних підстав для задоволення заяви щодо зняття арешту з майна; -для задоволення вимог порадив звернутися до суду; Листом Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Машкіної Н.О. від 18.06.2021 року №292/02-14 повідомлено позивачу [PERSON] , що видати свідоцтво про право на спадщину після смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , не вбачається можливим, у зв`язку з арештом всього майна [PERSON] , накладеного Державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження № 50077065. Для скасування арешту запропоновано позивачу звернутись до державної виконавчої служби або до суду. Суд виходить із того, що наслідком задоволення даного позову буде крім зняття арешту з майна, вирішення питання про набуття права власності в порядку спадкування за законом позивача [PERSON] , яка також діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), після смерті батька [PERSON] , що регулюється Цивільним Кодексом України, положеннями Конституції України, а також суд враховує узагальнення судової практики з аналогічних питань, викладену у постановах Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України (ВССУ) з розгляду цивільних і кримінальних справ, практику ЄСПЛ, відповідно до положень стт.10 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст..1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При тому, успадковуючи певну спадщину спадкоємець набуває право власності в порядку спадкування. Стаття 41 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. До цього, ж пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також, розглядаючи даний позов, окрім вищезазначених правових підстав, суд враховує, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24/753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) має спадкові права після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , але не може їх реалізувати з незалежних від неї причин. Позивачка [PERSON] не може оскаржити дії (бездіяльність) державного виконавця щодо відмови у скасуванні арешту, оскільки: - не є стороною виконавчого провадження № 50077065. Відтак, суд погоджується із тим, що саме в зв`язку зі смертю боржника у виконавчому провадженні виникла ситуація, при якій неможливо усунути обставини, які стали підставою для накладання арешту на спадкове майно, тобто неможливо стягнути борг з боржника в зв`язку з його смертю, і в даному випадку це є перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку і відповідає положенням позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24/753/0/4-13. Таким чином, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту, накладеного на спадкове майно, позивач, яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх дітей, позбавлена змоги в повному обсязі реалізувати свої спадкові права з метою подальшого користування та розпорядження спадковим майном. При цьому, суд звертає увагу, що в даному випадку немає підстав для оскарження дій державного виконавця, позивач не є стороною виконавчого провадження, а тому позивачем правильно обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст..15,16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 08.09.2021 у справі № 369/3757/20. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом. Згідно зі статтею статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 740/3240/18. Закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є юридичним фактом, наслідком якого має бути зняття арешту з майна боржника. За таких обставин із закінченням виконавчого провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст..10 ЦПК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. А тому, оскільки іншого способу захисту та реалізації спадкових справ, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивачки не має, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved