Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

16 листопада 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє за довіреністю [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», у якому просив зняти арешт з всього майна та заборону його відчуження, у тому числі з квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу, накладений державним виконавцем Покровського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області постановою від 06.12.2017. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] належала квартира за вищевказаною адресою. [INFO] [PERSON] померла, єдиним спадкоємцем після її смерті є її син [PERSON] . Після оформлення спадщини позивач дізнався про те, що на квартиру, яка отримана ним у спадок накладений арешт постановою державного виконавця Покровського ВДВС м. Кривий Ріг у ВП № 54253665 від 06.10.2017, але згідно відомостей з АСВП вказане виконавче провадження було завершене, при цьому не був знятий арешт майна, яке на теперішній час належить позивачу у порядку спадкування. Ухвалою судді від 18.11.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 08 грудня 2021 року судовий розгляд був відкладений через неявку сторін. Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року судовий розгляд відкладений через неявку представника відповідача. 30 грудня 2021 року від представника позивача надійшла позовна заява, змінена у порядку ст. 49 ЦПК України, змінено відповідача з Покровського ВДВС у м. Кривому Розі на АТ КБ «Приватбанк», Покровський ВДВС залучено у якості третьої особи. Ухвалою суду від 05 січня 2022 року прийнято до провадження позовну заяву від 30.12.2021, судовий розгляд відкладений, роз`яснено відповідачу та третій особі їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 25 січня 2022 року судовий розгляд відкладений на 17 лютого 2022 року через неявку представника відповідача, а також забезпечення права відповідача на подачу відзиву на позов у встановлений строк. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача повторно не з`явився до суду, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини своєї неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи до суду не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, пояснення щодо позову, заяви про розгляду справи або відкладення розгляду не надав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в\~судове засідання\~учасника справи\~(його\~представника)\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. З огляду на вищевикладене, суд проводить заочний розгляд справи у порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01.10.2021 державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., яким посвідчено, що спадкоємцем майна [PERSON] , 1949 року народження, яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] (а.с. 3, 4-5). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 277723092 від 01.10.2021, у розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» наявний запис про обтяження: 22704567 (спеціальний розділ), підстав: постанова серія номер: 54253665, виданий 06.10.2017, видавник: Покровський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області, вид обтяження: арешт нерухомого майна (а.с. 4-6). 06 жовтня 2017 року постановою державного виконавця Покровського ВДВС м. Кривий Ріг у виконавчому провадженні № 54253665 при примусовому виконанні виконавчого напису № 2338 від 05.04.2017, виданого приватним виконавцем Чернігівського міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 21\~635,21 грн., накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику (а.с. 6). Відповідно до інформації розміщеної на офіційному сайті Мін`юсту у розділі Автоматизована система виконавчих проваджень наявні відомості про те, що виконавче провадження № 54253665, відкрите 07.07.2017, стосовно боржника [PERSON] , завершено (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors). У своїй відповіді від 28.12.2021 за № 74598 на ім`я представника позивача, Покровський ВДВС у м. Кривому Розі повідомляє, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого напису № 2338 від 05.04.2017 виданого приватним виконавцем Чернігівського міського нотаріального округу про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у сумі 21\~635,21 грн., при примусовому виконанні якого було винесено постанову державним виконавцем про арешт майна боржника. 27.12.2017 державним виконавцем винесено постанову на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» про повернення виконавчого документу стягувачеві. Станом на 28.12.2021 виконавчі документи, де боржником є [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають, виконавче провадження знищено (а.с. 28). Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею № Закону визначається, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих написів нотаріусів. Частиною 1 ст. 56 Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. У частині 4 статті 59 Закону міститься вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у\~частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені\~пунктом 1-2\~розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного\~частиною першою\~статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому\~статтею 11\~Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до п. 2 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження (стаття 40 Закону). Таким чином, Закон не передбачає обов`язку державного виконавця зняти арешт у разі повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч.1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Положеннями\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Матеріали справи не містять відомостей про наявність підстав для подальшого обтяження майна позивача, виконавчі провадження, у яких [PERSON] є боржником відсутні, відомості про скасування або виконання виконавчого напису, який був підставою для відкриття виконавчого провадження і у рамках якого був накладений арешт, суду не надані, а тому подальший арешт майна, зокрема квартири, набутої позивачем у спадок, порушуватиме конституційне право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ст. 41 Конституції України). При цьому суд виходить з положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, якими передбачений обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, зважаючи, що\~ постановою державного виконавця було накладено арешт на майно, яке належить позивачу, в рамках виконавчого провадження про стягнення з позивача на користь АТ КБ «Приватбанк», який не скористався своїм правом і не надав відзив на позовну заяву, не надав доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, враховуючи, що існування арешту перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати своє право власності та розпоряджатись своїм майном, в тому числі відчужувати, передавати в користування, а також вчиняти будь-які інші дії щодо розпорядження власним майном, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для\~подальшого арешту майна позивача. Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси [PERSON] , за захистом яких він звернувся насамперед порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме арешту нерухомого майна - номер запису про обтяження 22704567. У зв`язку з цим суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 5) обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону\~№ 1952-VI\~державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження. Статтею 27 Закону № 1952-Х/І визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна: 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду: 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження. Таким чином, встановлені судом обставини справи дають суду підстави дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів є прийняття судом рішення про скасування арешту на майно, з наступним поданням ухвали суду відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна у порядку, встановленому чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. На підставі викладеного,

Outcome: partial