Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У позові вказувала, що на підставі договору дарування від 13.02.2007 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . З [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.08.2005 року, який розірвано рішенням Вижницького районного суду 16.02.2021 року. Відповідач зареєстрований в будинку по [ADDRESS] , однак після розірвання шлюбу з лютого 2021 року у вказаному приміщенні не проживає, не сплачує вже довгий час комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і будинком не цікавиться, і ніколи не цікавився. Тому вважає, що відповідач втратив право користуватися житловим приміщенням, у зазначеному житловому будинку. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили, а він сам пішов до іншої жінки в м. Вижниця, де і проживає. У даний час вона має намір оформити субсидію по малозабезпеченості, але не може цього зробити в зв`язку з тим, що в ньому зареєстрований відповідач. Посилаючись на ст.ст.16, 316, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком по [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Щодо перешкоджання колишньому чоловікові проживати в будинку не заперечувала. Підтримала відповідь на відзив на позов, у якій зазначила, що викладені у відзиві на позов доводи відповідача є неправдивими та необґрунтованими. В позовній заяві відображено, що відповідач нічого в будинок не вкладав, будинок був їй подарований, в даний час не проживає, по власній ініціативі пішов з будинку до іншої жінки і забрав свої речі. Тому в силу положень ст.71 ЖК України, відповідач втратив своє право на жиле приміщення, яке належить їй. Просила задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Маніліч І.Д. підтримав позицію позивачки та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлений позов не визнав. Підтримав відзив на позов, у якому зазначив, що позивачкою не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. Житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , ним був перебудований повністю, тому позивачка не надала суду технічний паспорт на нього. Колишня дружина перешкоджає йому проживати у спірному житлі, з будинку пішов не з власної ініціативи, особистих речей не забрав і до сьогоднішнього дня позивачка відмовляється їх повернути. У спірному житлі не проживає з травня 2021 року не з власної ініціативи, а тому встановленого ст.405 ЦК України річного строку не пройшло. Надані позивачкою акти не можуть бути доказами по даній справі. Іншого житла не має. Просив відмовити у задоволені позову [PERSON] . Підтримав заперечення на відповідь на відзив на позов, у яких зазначив, що позивачка категорично стверджує про те, що вона керувалася ст.71 ЖК України, яка регламентує житлові спори, але по даній справі слід керуватися ст.405 ЦК України. Просив відповідь на відзив не брати до уваги, а згідно поданих доказів в позові відмовити. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Клим В.Г. підтримав позицію відповідача та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 26.01.2022 року задоволено заяву позивачки [PERSON] , про виклик свідків. Викликано у судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та попереджено їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка її двоюрідна сестра. Вона особисто допомагала позивачці збирати речі відповідача ще за два місяці до розірвання шлюбу, але він відмовлявся та казав, що вони йому не потрібні. Забирати речі відповідач не приходив. Під час шлюбу робили ремонти у будинку, але нічого нового не нажили. Відповідач постійно пив, сім`ю не зберігав. Позивачка просила відповідача добровільно піти з будинку, щоб не лякати дітей. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з сторонами не родичі, але їх діти зустрічаються. Їй відомо від позивачки, що вона повертала речі відповідачу, але він не хотів їх забирати. Відомо, що під час перебування у шлюбі відповідач влаштовував сварки та скандали, застосовував фізичне насильство. У зазначеному будинку відповідача жодного разу не бачила. На допиті свідка [PERSON] позивачка [PERSON] та її представник адвокат Маніліч І.Д. не наполягали. Суд, заслухавши позивачку [PERSON] , відповідача [PERSON] , представників сторін адвокатів Маніліча І.Д., Клима В.Г., свідків [PERSON] та [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з таких підстав. Підставою для звернення [PERSON] з даним позовом до суду стало те, що вона не може розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] , оскільки в ньому зареєстрований, але без поважних причин не проживає колишній чоловік [PERSON] . На підтвердження позовних вимого позивачкою [PERSON] та її представником адвокатом Манілічем І.Д. надано такі докази: - копію договору дарування, посвідченого 13.02.2007 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №936, бланк серії ВЕЕ №718812, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] , прийняла в дар житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] ; - копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13798467, виданого 06.03.2007 року ДКП «Вижницьке РБТІ» , бланк серії СОС №611046, згідно якого на підставі договору дарування серії ВЕЕ №718812, посвідченого 13.02.2007 року приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №936 зареєстровано право приватної власності [PERSON] на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] ; - копію витягу з Державного реєстру правочинів №3562080 від 13.02.2007 року, виданого приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н.В., згідно якого 13.02.2007 року зареєстровано договір дарування №936, бланк серії ВЕЕ №718812; - копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.10.1985 року Іспаською сільською радою Вижницького району, згідно якого [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] ; - копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-441, складеного 23.11.2021 року спеціалістом ЦНАПу Кусяк О., з участю уповноваженого представника сім`ї [PERSON] та затверджений старостою с. Іспас Вижницької міської ради Гордійчуком О., згідно якого зі слів заявниці [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] з квітня 2021 року не проживає в [ADDRESS] ; - копію заочного рішення Вижницького районного суду від 16.02.2021 року по цивільній справі №713/8/21 провадження №2/713/166/21, яке набрало законної сили 24.03.2021 року, яким задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29.08.2005 року виконавчим комітетом Іспаської сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №14. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] в розмірі 1500,00 грн. щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; [PERSON] , [INFO] в розмірі 1500,00 грн. щомісяця з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.01.2021 року і до досягнення дітьми повноліття; - копію довідки старости с. Іспас Вижницької міської ради №3-701, виданої 22.11.2021 року, згідно якої [PERSON] , [INFO] зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає згідно акту обстеження №3-441 від 22.11.2021 року; - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-411, складений 07.10.2021 року спеціалістом ЦНАПу Кусяк О., з участю уповноваженого представника сім`ї [PERSON] та затверджений старостою с. Іспас Вижницької міської ради Гордійчуком О., згідно якого зі слів заявниці [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] з лютого 2021 року не проживає в [ADDRESS] ; - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-397, складений 10.09.2021 року спеціалістом ЦНАПу Кусяк О., з участю уповноваженого представника сім`ї [PERSON] та затверджений старостою с. Іспас Вижницької міської ради Гордійчуком О., згідно якого зі слів заявниці [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає; - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-331, складений 09.08.2021 року спеціалістом ЦНАПу Кусяк О., з участю уповноваженого представника сім`ї [PERSON] та затверджений старостою с. Іспас Вижницької міської ради Гордійчуком О., згідно якого зі слів заявниці [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає з 06.02.2021 року; - акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №3-308, складений 07.07.2021 року спеціалістом ЦНАПу Кусяк О., з участю уповноваженого представника сім`ї [PERSON] та затверджений старостою с. Іспас Вижницької міської ради Гордійчуком О., згідно якого зі слів заявниці [PERSON] її колишній чоловік [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , але не проживає з 06.02.2021 року; - довідку старости с. Іспас Вижницької міської ради №3-712, видану 25.11.2021 року, згідно якої в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1985 року народження; син - [PERSON] , 2006 року народження; син - [PERSON] , 2011 року народження; мати - [PERSON] , 1959 року народження; батько - [PERSON] , 1958 року народження; - копію першої сторінки технічного паспорту на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] ; - копію погосподарської книги с. Іспас №2 на 2016-2020 роки, об`єкт погосподарського обліку №97, згідно якої в господарстві, розташованому в [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON] , 1985 року народження; чоловік - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] ; мати - [PERSON] , [INFO] ; батько - [PERSON] , [INFO] . На підтвердження заперечень проти позову та спростування позовних вимог відповідач [PERSON] та його представник адвокат Клим В.Г. жодних доказів не надали. Вирішуючи позовні вимоги суд застосовує такі норми права. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення містяться у частині 1 ст.321 ЦПК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до чч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно частин 1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані статтею 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. У частині 4 статті 9 ЖК Української РСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) викладено висновки, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд враховує, що відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. А відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Також суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.01.2020 року по справі №754/613/18-ц, у якому зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище положень Конституції України, норм цивільного та житлового законодавства України в сукупності з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку про те, що: право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї; припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, але виключно визначеним власником; конкретне місце проживання є житлом особи і підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виключно за наявності достатніх та триваючих зв`язків цієї особи із конкретним місцем проживання; будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом і повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним з переслідуваною законною метою, а тому повинно відбуватись виключно в судовому порядку; у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З наданих позивачкою та безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів судом установлено, що: - з 06.03.2007 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований в [ADDRESS] ; - відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] (шлюб зареєстровано 29.08.2005 року, розірвано 16.02.2021 року); - за згодою колишнього власника - матері позивачки [PERSON] у належному їй, а з 06.03.2007 року належному позивачці на праві приватної власності житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] ; - відповідач [PERSON] з лютого 2021 року за зареєстрованим місцем проживання не проживає, особисті речі з будинку не забирав, іншого житла у власності не має. Аналіз досліджених судом доказів в їх сукупності та встановлених на їх підставі обставин дає підстави для висновку, що позивачкою [PERSON] доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивачки, який був зі згоди попереднього власника та її згоди зареєстрований у належному їй на праві приватної власності житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачкою не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності нерухомим майном, не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік і втратив будь-які зв`язки з даним місцем проживання з власної волі. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні та задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. На підставі наведеного, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 71, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, практики Європейського суду з прав людини, ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, Суд,

Outcome: dismissed