Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивачем подано до суду позов до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що є співвласником житлового будинку за [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 травня 1991 року. Крім неї в житловому будинку також зареєстровані як її сестра [PERSON] , інший співвласник будинку, так і брат [PERSON] . Відповідач хоча й зареєстрований у будинку, але з червня 2006 року за вказаною адресою не проживає, має інше фактичне місце проживання, за зареєстрованим місцем проживання не сплачує комунальні платежі, та в утриманні житла участі не приймає, проте, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Оскільки, реєстрація місця проживання відповідачів за вказаною адресою є перешкодою для позивача в користуванні та розпорядженні належним майном, та позбавляє її права на отримання субсидії, призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі, тому позивачем і подано до суду позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та відшкодування сплаченого судового збору. Ухвалою Прилуцького міськрайонного судлу Чернігівської області від 22 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 13 грудня 2021 року ухвалою Прилуцького міськрайонного суду залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє сам остійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що оскільки відповідач фактично проживає за іншою адресою, реєстрація місця проживання відповідача в її домоволодінні порушує її права, як власника будинку та обмежує її право на вільне розпорядження майном. Відповідач в судовому засіданні 13 грудня 2021 року заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Зокрема вказав, що майже щонеділі з`являється у житловому будинку за [ADDRESS] , має особисті речі за вказаною адресою. Оскільки має свою сім`ю, з позивачем дійшли домовленості про його проживання в іншому приміщенні поряд з будинком. Проте, на дане приміщення права власності не має, приміщення навіть не має присвоєної поштової адреси, отримав його у спадок, проте, спадкові права не може оформити, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на дане домоволодіння, тому має намір звернутися до суду. За таких обставин, зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою не має можливості. Представник відповідача адвокат Матвієнко В.М. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Згідно письмової заяви не заперечує проти задоволення позову [PERSON] . Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач є співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 1991 року. Іншими спадкоємцями майна [PERSON] , який помер [INFO] , є в рівних частках кожний: його дружина [PERSON] , його діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9-12). [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 04 лютого 2017 року серії [NUMBER] . Відповідач по справі є братом позивача. Як вбачається з копії паспорта позивача та Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб за №024/2-09-2651, у житловому будинку за [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (співвласник), [PERSON] , [INFO] , сестра та [PERSON] , [INFO] , брат (а.с.4-6,8,13). Згідно копії Акту про фактичне проживання (не проживання) та реєстрацію осіб у житловому приміщенні за №024/2-09 №2569, складеного комісією при Комітеті самоорганізації населення мікрорайону №2, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Фактично проживає [PERSON] [PERSON] не проживає з червня 2006 року по теперішній час (а.с.7). Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16, 391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз`яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав , члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому суд враховує, що згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав вважати, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, належним на праві часткової власності його сестрі, оскільки факт проживання в іншому приміщенні із своєю сім`єю не є підставою для втрати ним сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні сестри, за таких обставин, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, у відповідача відсутнє на праві власності будь-яке житлове приміщення (квартира, будинок). Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed