Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенсього районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова Марія Вікторівна, в якому просить суд визнати виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] № 93744 від 20.11.2020 року про звернення стягнення на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, за договором № 500933334 від 31.03.2014 року таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач подав неправдиві відомості нотаріусу задля штучної зміни виконавчого округу; при вчиненні оспорюваного виконавчого напису було порушено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України; сума заборгованості за тілом кредиту, процентами, комісією та пенею є оспорюваною сумою та такою, що не визнана позивачем як безумовна, що є обов`язковим для вчинення виконавчого напису нотаріусом; вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями не вбачається за можливе. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2021 року передано за підсудністю матеріали цивільної справи №645/2755/21 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. Постановою Харківського апеляційного суду від 13.07.2021 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Лисенка А.О. задоволено, ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.04.2021 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.07.2021 року заяву представника [PERSON] - адвоката Лисенка Андрія Олександровича про забезпечення позову - задоволено та забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса №93744, вчиненого 20.11.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] у виконавчому провадженні № 63847777, відкритому приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Малковою Марією Вікторівною про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (ЄДРПОУ 36799749) заборгованості у розмірі 74780,27 грн. на час розгляду справи № 645/2755/21. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.08.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у Житомирського обласного державного нотаріального архіву копії вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] виконавчого напису № 93744 від 20.11.2020 року та засвідчені копії всіх матеріалів нотаріальної справи по його вчиненню. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.08.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] копію виконавчого напису № 93744 від 20.11.2020 року та засвідчені копії всіх матеріалів нотаріальної справи по його вчиненню. 25.08.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, а також заборгованість чи інша відповідальність боржника перед стягувачем, яка має бути безспірною, повинні існувати на момент звернення. Процедура вчинення нотаріусом виконавчого напису врегульована ст.ст.87-89 Закону України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5. Так, згідно з ч.2 Переліку документів, затвердженого Постановою КМУ №1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису надаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника з зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Пунктом 2.1 ч.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено вимоги до змісту заяви, яка подається для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником. Частиною 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 3.1, 3.3, 3.4 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, у відносинах між підприємствами, установами, організаціями - не більше одного року, а якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, то у межах цього строку. Строк, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, передбачені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені у Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються. Тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. В обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи та за відсутності ознаки безспірності - відмовити у здійсненні виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом за правилами цивільного процесу за наслідками перевірки доводів сторін та оцінки наданих ними доказів. При цьому право стягувача на стягнення грошових сум з боржника існує, поки суд не встановить зворотного. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 18.09.2019р. у справі №161/6092/18-ц. Крім того, як передбачено п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.01.1992 року №2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, може бути оскаржена боржником лише у позовному порядку. Нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015р. у справі №6-158цс15. Так, ВСУ висловив правову позицію про те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Крім того, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-887цс17. 26.08.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача наголосив, що матеріали справи не містять жодного документу, що свідчив би про надсилання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання та доказів отримання останньої позивачем. Водночас, при вчиненні виконавчого напису нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] не отримав від ТОВ "Вердикт Капітал" первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості є безспірним. Саме твердження позивача, що сума заборгованості є необґрунтованою вже свідчить про те, що оспорювана в виконавчому написі заборгованість не є безспірною. Також представник зазначив, що відповідно до п. 2 постанови КМУ від 29.06.99 N 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими заборгованість проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса", для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Позивач зазначає, що жодної вимоги від відповідача він не отримував, а тому вчинення виконавчого напису не могло бути можливим внаслідок подання відповідачем неповного комплекту документів. Крім того, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] не мав жодного законного права на вчинення оспорюваної нотаріальної дії, оскільки вчинення виконавчих написів на кредитних договорах не вбачається за можливе. 19.11.2021 року до суду надійшла відповідь Житомирського обласного державного нотаріального архіву на ухвалу суду про витребування доказів, в якій зазначено про неможливість надати витребувані судом докази, оскільки станом на 10.11.2021 року документи приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] за 2020 рік до нотаріального архіву на зберігання не передавалися. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник Лисенко А.О. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять клопотання представника позивача від 09.02.2022 року про розгляд справи за відсутності сторони позивача за наявними у справі матеріалами. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. Третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснень по суті позову не надав. 08.02.2022 року до суду надійшов лист, в якому приватний нотаріус [PERSON] повідомив, що витребувані судом документи не можуть бути надані, оскільки 28.07.2021 року в нотаріальній конторі були проведені слідчі дії, в результаті яких вилучені документи нотаріального діловодства та архіву відповідно до ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.07.2021 року. Третя особа Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова Марія Вікторівна в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, пояснень по суті позову не надала. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне. Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 20.11.2020 року вчинено виконавчий напис № 93744 про звернення стягнення на грошові кошти в загальній сумі 74780,27 грн. з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» за період з 16 січня 2019 року по 11 листопада 2020 року, в тому числі: 16934,49 грн. простроченої заборгованості за сумою кредиту; 22565,55 грн. простроченої заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом; 27830,23 грн. строкової заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 6800,00 грн. строкової заборгованості за штрафами і пенями (а.с. 52). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни від 08.12.2020 року відкрите виконавче провадження № 63847777 про примусове виконання Виконавчого напису № 93744, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 20.11.2020 року, про стягнення з боржника [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 74780,27 гривень (а.с. 26-27). Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Малкової Марії Вікторівни від 11.12.2020 року по виконавчому провадженню № 63847777 звернуто стягнення на доходи [PERSON] (а.с. 22-23) За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ цього Порядку). Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та у постанові від 02 липня 2019 року по справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус отримував від стягувача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед стягувачем, суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у написі, є безспірними. Таким чином, нотаріусом не було з`ясовано питання щодо безспірності заборгованості, зокрема розміру основної суми боргу, штрафу та відсотків за користування кредитом, не було з`ясовано даного питання з боржником. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження того, що звернення стягувача до [PERSON] з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором № 500933334 від 31.03.2014 року, на підставі якого було вчинено виконавчий напис та ця вимога отримана нею, а тому остання була позбавлена можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості за кредитним договором та можливості або оспорити такі вимоги, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Таким чином, представником ТОВ "Вердикт Капітал" нотаріусу не було надано документу, що підтверджує отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання, що свідчить про відсутність у нотаріуса на час вчинення виконавчого напису підтвердження безспірності заборгованості. Також, судом було встановлено, що виконавчий напис нотаріусом було вчинено не на документі, який встановлює заборгованість, а на окремому новоствореному нотаріусом документі, що не передбачено чинним законодавством. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 93744, вчиненого 20.11.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення з боржника [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 74130,27 гривень. В іншій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки у разі незгоди позивача з вчиненим виконавчим написом нотаріуса, правильним способом захисту свого порушеного права є саме визнання його таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 10000,00 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката, як встановлено ч. 4 ст. 137 ЦПК України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано завірену копію Договору №2/2021 про надання правничої (правової) допомоги від 23.03.2021, укладеного між АО «Донець і партнери» в особі партнера - адвоката Лисенка А. О. та [PERSON]; акт прийому-передачі виконаних робіт до договору № 2 про надання правової допомоги від 23.03.2021 року; товарний чек від 17.09.2021 року про сплату 10000,00 грн. за правничу допомогу відповідно до договору № 2 від 23.03.2021 року. В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника відповідача у справі також міститься ордер серії АХ № 1052155 від 19.05.2021 року, виданий адвокатським об`єднанням «Донець і Партнери» на підставі договору про надання правової допомоги від 23.03.2021 року на представництво адвокатом Лисенко А. О. інтересів [PERSON] у Фрунзенському районному суді м. Харкова та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3576 на ім`я Лисенка А. О. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За правовими позиціями, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 816/2096/17, № 826/7806/17 вказано, щодо часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, а не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. За умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (ВС/ОП/КГС, № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 року). Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, № 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, № 37246/04). У розумінні положень ч. 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. В даному випадку, оскільки у розрахунку вартості наданих адвокатським об`єднанням послуг із правничої допомоги згідно акту виконаних робіт, в договорі є зазначення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, а саме гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, також обсяг наданої правничої допомоги та використання адвокатом робочого часу на надання правничої допомоги [PERSON] по договору «Про надання правової (правничої) допомоги» від 23.03.2021 року міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, суд вважає його співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Наведений висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Сторона відповідача звернулася до суду із заявою, в якій заперечувала проти визначеної суми витрат в розмірі 10000 грн. на правову допомогу, посилаючись на неспівмірність таких витрат зі складністю справи, а також вважає, що до позову не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували оплату правничої допомоги адвокату в сумі 1000 грн.. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу позивачу [PERSON] при розгляді справи в суді, беручи до уваги обставини справи та її значення для позивача, умови укладеного договору про надання правової допомоги від 23.03.2021 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, обсяг наданих послуг, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви позивача та стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000,00 грн.. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно дост. 141 ЦПК України. Зокрема, при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. і за подання заяви про забезпечення позову 454 грн., та зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного і

Outcome: partial