Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

24.09.2021 р. від [PERSON] до суду надійшла позовна заява до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа: [PERSON] , за результатами розгляду якої позивач просить: визначити їй додатковий строк в два місяці на прийняття спадщини за заповітом, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . На початку серпня 2021 року, при прибиранні приміщення, де мешкав спадкодавець, вона знайшла заповіт, відповідно до якого вона та [PERSON] є спадкоємцями 3/10 частини житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по зазначеній справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. Зобов`язано Четверту Запорізьку державну нотаріальну контору направити на адресу суду належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 16-17). 25 жовтня 2021 року від представника відповідача - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району надійшов відзив на позов, в якому відповідач, зазначив, що наведені позивачем факти, які обґрунтовують його позовні вимоги, потребують додаткового з`ясування в судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача просив суд ухвалити рішення по справі на розсуд суду на підставі наданих позивачем доказів. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі; заперечень не має; спадщину після померлої [INFO] [PERSON] не приймала та приймати не бажає (а.с. 25). Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , актовий запис № 7828, виданим Запорізьким міським відділом ДРАЦ ГТУЮ у Запорізькій області 17.02.2021 року (а.с. 6). За життя [PERSON] склала заповіт, яким належну їй частину житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній (а.с. 8). За повідомленням Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводились будь-яким нотаріусом міста Запоріжжя (а.с. 28). Відсутність спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , також підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 66955337 від 22.10.2021 р. (а.с. 41). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою. Тобто за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 визначив, коли строк прийняття спадщини буде вважатися пропущеним з поважних причин. Згідно з цим судовим рішенням поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Як пояснила в судовому засіданні позивач, вона не знала про існування заповіту і тільки у серпні 2021 року знайшла його. З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд приходить до висновку, що з об`єктивних причин позивач на день спливу строку для подання заяви про прийняття спадщини не мала змоги вчасно подати до нотаріальної контори заяву про своє бажання прийняти спадщину. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позову, оскільки причини, зазначені позивачем є об`єктивними та непереборними. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд враховує, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Суд при вирішенні справи враховує принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved