Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк", звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми заборгованості. В своєму позові банк зазначив, що відповідно до укладеного договору № DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року [PERSON] 22.06.2006 року отримав кредит у розмірі 34500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.06.2013 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком і [PERSON] був укладений договір застави, відповідно до якого відповідач надав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки «Honda Accord 2.4», 2006 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167, за яким розмір відповідальності поручителя обмежується 10000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору станом на 11 травня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 63667,22 доларів США, що за курсом НБУ 7,99 грн. за 1 долар США еквівалентно 508701,09 грн., яка складається з наступного: 27506,39 доларів США - заборгованість за кредитом, 16337,16 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4467,75 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 15355,92 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. За цих підстав позивач просив у рахунок погашення зазначеної заборгованості здійснити вилучення та передачу у заклад (володіння) банку предмета застави - автомобіля марки «Honda Accord 2.4», 2006 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , звернути стягнення на вказаний автомобіль шляхом його продажу банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також стягнути з відповідачів АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] солідарно на свою користь 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2012 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені частково, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року в сумі 498701 грн. 09 коп. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Honda Accord 2.4», 2006 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того, стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 3219 грн. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року заочне рішення від 20.07.2012 року було скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 203/786/15 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка розглядається Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Після цього 04 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» була подана уточнена позовна заява до [PERSON] , в якій банк уточнив свої вимоги в частині способу звернення стягнення на предмет застави. Так, у своїй уточненій позовній заяві банк просить у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року в сумі 63667,22 доларів США вилучити у відповідача [PERSON] та передати в заклад АТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль марки «Honda Accord 2.4», 2006 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на вказаний автомобіль; звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Honda Accord 2.4», 2006 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмета застави із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вказана заява обґрунтована тим, що предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, а виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави шляхом надання банку права його безпосереднього продажу конкретному покупцю неможливо без фактичного знаходження предмета застави у володінні АТ КБ «ПриватБанк». У своїй заяві представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» просив розглянути справу в його відсутність. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2020 року було визнано обов`язковою явку представника позивача в судове засідання. Також цією ухвалою суд постановив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» для огляду в судовому засіданні оригінал кредитного договору № DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року та договір застави від 23.06.2006 року. В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився. При цьому представником банку було подано суду копію висновку судової почеркознавчої експертизи, яка була проведена по цивільній справі № 203/786/15-ц, зазначивши про неможливість подання оригіналів договорів, так як останні були витребувані Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. Також у подальшому представником банку була надана суду виписка по кредитному рахунку відповідача. Відповідач - Акціонерне товариство «Акцент-Банк» явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, явку своїх представників не забезпечив, відзив на позов не надав. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] обізнаний про розгляд справи судом, так як справа переглядається після скасування заочного рішення за його заявою та ним неодноразово подавалися заяви про перенесення судового засідання, з огляду на неявку відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позов, судом ухвалено повторне заочне рішення в його відсутність. Згідно з частиною четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: Судом установлено, що 22 червня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого наразі є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNТ0AК00210081, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 34500 доларів США на купівлю автомобіля, а також 13282,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,35% від суми виданого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 706,17 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, комісії. В пункті 3.2 кредитного договору сторони погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,85 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Окрім цього, відповідно до пункту 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Крім того, 23 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна № DNТ0AК00210081, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за № 3966. Згідно з п. 23 договору застави звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.7.3, 15.8 цього договору здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо банк у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту, іншого істотного порушення умов даного договору. Відповідно до п. 24 договору застави звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором, шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця, у випадку нотаріального посвідчення цього договору - на підставі виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом. Згідно з листом Територіального сервісного центру МВС № 1249 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 01.09.2021 року автомобіль «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави - належний відповідачу автомобіль «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , банк посилається на те, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за укладеним 22 червня 2006 року кредитним договором, станом на 11 травня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 63667,22 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 27506,39 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 16337,16 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом 4467,75 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 15355,92 доларів США. Вирішуючи позовні вимоги банку, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема заяви про перегляд заочного рішення, відповідач [PERSON] заперечує факт укладення ним кредитного договору від 22 червня 2006 року. Проте відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування його доводів щодо не укладання ним вказаного кредитного договору. Клопотання про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи ані відповідачем, ані його представником не було заявлено. В той же час суд вважає, що факт укладення відповідачем кредитного договору підтверджується копією наданого представником позивача висновку судової почеркознавчої експертизи № 751-20 від 02.07.2020 року, яка була проведена у цивільній справі № 203/786/15-ц, згідно з яким підписі від імені [PERSON] в графах «Позичальник» кредитного договору № DNТ0AК00210081 від 22.06.2006 виконані [PERSON] . Крім того, факт одержання відповідачем кредиту підтверджується випискою по рахунку, з якої вбачається часткове погашенням відповідачем кредиту до липня 2010 року. Також відповідач не надав належних доказів на спростування наявної заборгованості за кредитним договором. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 590 ЦК України). В статті 1 Закону України «Про заставу» також визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону України «Про заставу»). Відповідно до статті 19 цього ж Закону за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Водночас правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до статті 2 цього Закону звернення стягнення на предмет обтяження - вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження. Згідно з частиною 1 статті 23 даного Закону обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, а також в інших випадках, встановлених законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Статтею 24 вказаного Закону визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до частин 1-3 статті 25 Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь який встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом. Крім того, відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Згідно зі статтею 27 Закону, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відповідно до частини 2, 3 статті 28 Закону , якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання. При цьому звернення стягнення шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2019 року по справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). В свою чергу, за рішенням суду реалізація предмета забезпечувального обтяження може проводитися шляхом його продажу на публічних торгах, а не шляхом проведення прилюдних торгів як просить позивач у своїй уточненій позовній заяві. Тим самим позивач обрав невірні способи захисту порушеного права. Крім того, з системного аналізу норм Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» слід дійти висновку, що вказаними нормами права передбачено правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача та порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі і на предмет застави на підставі рішення суду. Даний порядок передбачає обов`язок обтяжувача до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження та до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Дотримання даного порядку поряд з іншими нормами цивільного законодавства є виконанням вимог закону щодо законності та правомірності дій стягувача при зверненні стягнення на предмет застави. На переконання суду, в даній справі банк не дотримався вищевказаних вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Так, банком не було надано доказів письмового повідомлення боржника про необхідність усунення порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та необхідність передання предмета обтяження у володіння обтяжувала. Як і не надано доказів виконання банком свого імперативного обов`язку до початку процедури звернення стягнення зареєструвати у відповідному державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна позивачем суду не був наданий. У справі відсутні докази виконання позивачем вимоги, передбаченої ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації до початку процедури звернення стягнення в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження. Відсутність у суду доказів реєстрації в Державному реєстрі до подання позову відомостей про звернення стягнення на предмет застави унеможливлює задоволення позову про звернення стягнення на заставне майно, а відтак і вилучення автомобіля у відповідача. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2018 року по справі № 202/29241/13-ц (провадження № 14-118цс18), «встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону № 1255-ІV та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 0417/12398/2012 (провадження № 14-553цс18) теж дійшла висновку, що, «відмовляючи у задоволенні позову, суди вірно керувалися тим, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано належних доказів повідомлення про намір звернути стягнення на заставне майно та вимогу щодо погашення кредитної заборгованості». Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18) також зробила висновок, що порядок звернення стягнення на заставне майно врегульовано у Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується із ч. 1 ст. 27 спеціального закону, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не залежать від розсуду стягувача. Ухилення від надсилання боржнику такого повідомлення, реєстрації в Реєстрі відомостей, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації є порушеннями, зважаючи на які нотаріус не може вчинити виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави. Той факт, що стягувач не дотримався положень ч. 3 ст. 24 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і не здійснив реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження до того, як нотаріус вчинить виконавчий напис, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню». Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 року по справі № 336/5870/15 (провадження № 61-4179св18) підтвердив вищевказаний висновок, зазначивши, що «звернення стягнення на предмет застави пов`язується саме з реєстрацією у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження та сплив тридцятиденного строку для добровільного виконання боржником свого зобов`язання». В постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 910/11051/19 Верховний Суд також відзначив, що Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, вважаються порушеннями, які унеможливлюють подальше вчинення банком дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет застави. Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 листопада 2020 року по справі № 273/1667/18 (провадження № 61-10018св19), «встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а у матеріалах справи відсутній витяг з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави, вилучення цього автомобіля та передачі його банку. Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що обов`язок зареєструвати початок процедури звернення стягнення виникає в обтяжувача лише після набрання чинності рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави, оскільки такі доводи спростовані частиною третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до якої обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Доводи касаційної скарги, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин статей 24, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», не заслуговують на увагу, оскільки вказані норми Закону визначають порядок звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача». Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 5-7 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, оскільки збирання доказів не є обов`язком суду, а позивач як під час звернення до суду з позовом, так і протягом всього часу розгляду справи не надав доказів дотримання ним вимог статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави є недоведеними. Крім того, суд вважає необґрунтованою вимогу банку про солідарне стягнення з АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] грошової суми в розмірі 10000 грн. Суд враховує, що за змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Якщо договором не встановлено інше, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, відповідальність боржника і поручителя є солідарною. З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» (поручитель) був укладений договір поруки, предметом якого є надання поруки за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № DNT0AK00210081 від 22.06.2006 року та за яким розмір відповідальності поручителя обмежується сумою 10000 грн. Разом із тим, звернувшись до суду, банк у своєму позові не зазначив, з чого складається сума в розмірі 10000 грн. та в рахунок погашення яких складових заборгованості він просить стягнути зазначену суму. Більш того, в своїй уточненій позовній заяві банк взагалі не зазначив щодо підтримання ним вказаної позовної вимоги. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити повністю. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed