Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

28.08.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позову зазначає, що з 15.10.2011 року до 07.05.2013 року перебували з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживали з позивачем, однак у зв`язку з тим, що позивачці для забезпечення потреб дітей, доводилось виїжджати працювати за кордон, діти періодично залишались проживати у батька, а саме, з 2018 по 2019 рік. Починаючи з листопада 2019 року і до теперішнього часу діти проживають з матір`ю, за місцем її реєстрації, однак з відповідачем періодично виникають конфліктні ситуації з питань пов`язаних з місцем проживання дітей. Оскільки невизначеність питання, щодо місця проживання дітей негативно впливає на атмосферу, в якій виховуються діти, в інтересах дітей, просить в судовому порядку визначити їх місце проживання з матір`ю. В судове засідання сторони не з`явились, направили суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі, представник позивача [PERSON] вказав, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, відповідач [PERSON] зазначив, що згоден з вимогами, викладеними в заяві. Представник третьої особи також просить розглянути справу у відсутність представника органу опіки та піклування, з урахуванням висновку органу опіки та піклування під час ухвалення рішення. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2011 року до 07.05.2013 року, який був розірваний рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області. Після розірвання шлюбу [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Сторони мають синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 10, 11). Діти зареєстровані з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 13, 14). [PERSON] , забезпечена належними житлово-побутовими умовами, має у власності трикімнатну квартиру, за місцем роботи характеризується виключно позитивно (а.с. 23-25, 26, 16). Діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в Первомайській загальноосвітній школі №1, характеризуються позитивно. Дітьми опікується мати, спілкується з педагогами та відвідує батьківські збори. Під час візитів до лікаря, дітей супроводжує мати (а.с. 17, 18, 19, 20, 22). Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, про що зазначив у своїй заяві від 05.01.2022 року. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі не повинні братись до уваги (рішення у справі ЄСПЛ у справах "Зоммерфельд проти Німеччини" від 08 липня 2003 року, "Цаунеггер проти Німеччини" від 03 грудня 2009 року"). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Згідно ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1) ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, частин 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської Ради №9036/03.01-26 від 03.12.2021 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської Ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] , перебуває у власності позивача [PERSON] (а.с. 23-25, 26). Таким чином, на переконання суду, визначення місця проживання малолітній дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю, не суперечитиме їх інтересам, а тому враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Позивач просить також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати, які складають із судового збору в сумі 908.00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000.00 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 908.00 грн. (а.с. 5), який, у зв`язку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на її користь. Згідно п.1) ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Таких висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. Згідно висноку викладеного в Постанові ВС від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що на підтвердження витрат про надання [PERSON] правничої допомоги, долучено до матеріалів справи ордер б/н від 02.07.2021 року. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження та представництво адвоката. При цьому інших доказів на підтвердження надання адвокатом правничих послуг, як Договір про надання правової допомоги, квитанції до прибуткового касового ордеру, акт виконаних робіт, та ін., у строк, визначений ЦПК, позивачем не надано. А тому, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу розміром 5000.00 грн., задоволенню не підлягають.

Outcome: approved