Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , в якому просить вселити [PERSON] у квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від всіх замків на вхідних дверях квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні жилим приміщенням у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що він є членом сім`ї власника квартири [PERSON] та має право користуватися жилим приміщенням. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2021 у зазначеній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. У червні 2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] , надійшла зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] просить позбавити [PERSON] права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] і виселити його з цього житла; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 908,00 грн. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що починаючи з 28.07.2017 [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] ; доньку - [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу [PERSON] , як член її сім`ї, зареєстрував своє місце проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , котра належить на праві власності [PERSON] відповідно до договору дарування, укладеного 28.12.2012 між нею та її батьком - [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Купреєвою С.П., зареєстрованого в реєстрі за №8939. Спільне життя між сторонами не склалося та 15.10.2020 [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Так, внаслідок протиправної поведінки [PERSON] , а саме зловживанням спиртними напоями та систематичного вчинення домашнього насильства, [PERSON] разом з дітьми позбавлена можливості вільно користуватися своїм житлом та змушена звернутися до суду за захистом прав та законних інтересів. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.07.2021 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житлом і виселення та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.02.2022 від позивача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла заява про відмову від позову у порядку ст. 206 ЦПК України. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, про причини своєї неявки в суд не повідомив, свого представника до суду не направив. У судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] - [PERSON] , просив приєднати до матеріалів справи клопотання про долучення доказів та задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі, не заперечував проти задоволення заяви позивача за первісним позовом [PERSON] про відмову від позову. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2022 прийнято відмову [PERSON] від позову та закрито провадження. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 28.07.2017 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 756, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1224; доньку - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 5256. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.11.2021, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та їх діти: [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так, із Витягу з Державного реєстру правочинів від 28.12.2012 № 12431717 вбачається, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] відповідно до договору дарування, укладеного 28.12.2012 між нею та її батьком - [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Купреєвою С.П., зареєстрованого в реєстрі за №8939. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Разом з тим, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, у розумінні ст. 328 ЦК України позивач набула право власності на квартиру правомірно, на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У ст. 157 ЖК УРСР вказано, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, постановами Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2019 у справі №752/21955/19, від 17.06.2020 у справі № 752/7677/20, від 28.05.2020 у справі № 752/8264/20, від 20.01.2021 у справі № 752/2007/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно [PERSON] . Окрім цього, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.05.2021 у справі № 752/9731/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2022, встановлено обмежувальний припис стосовно [PERSON] шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав: заборонено перебувати за адресою: [ADDRESS] на строк 6 місяців; заборонено наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до будинку [ADDRESS] , де проживає [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] , в тому числі до будинку [ADDRESS] , де проживають батьки [PERSON] та сама [PERSON] проводить там багато часу з малолітньою донькою [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] , на строк 6 місяців; заборонено спілкування з малолітньою донькою [PERSON] на строк 6 місяців; заборонено спілкування з малолітньою донькою [PERSON] на строк 6 місяців; заборонено наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до місця роботи [PERSON] та інших місць частого її відвідування, на строк 6 місяців; заборонено наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до дитячого садочка, який відвідують малолітня донька [PERSON] та малолітня донька [PERSON] та інших місць частого їх відвідування та перебування, на строк 6 місяців; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , малолітню доньку [PERSON] та малолітню доньку [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними, на строк 6 місяців; заборонено вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , малолітньою донькою [PERSON] та малолітньою [PERSON] , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, на строк 6 місяців. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.12.2021 у справі № 752/9731/21 вказаний обмежувальний припис стосовно [PERSON] продовжено на строк 6 місяців. На переконання суду, зазначеними вище доказами позивачем доведено систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі та доведено, що попередні заходи запобігання, зокрема вжиті заходи попередження правоохоронними органами та судом, виявились безрезультатними. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги зміст ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява N 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд враховує вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірною квартирою відповідачем та виселення останнього на предмет пропорційності прав сторін. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки та відповідач систематично порушує правила співжиття. Суду надані докази, передбачені ст. 76 ЦПК України, тому є наявність підстав, для примусового виселення відповідача, передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, а також діючий матеріальний закон, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житлом і виселення підлягають задоволенню. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved