Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

30.09.2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: Запорізька обласна прокуратура, ГУНП в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 05.10.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 20.01.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В позові, з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.01.2022 року (а.с.128-138) посилався на те, що з 01.12.2021 року відбулося підвищення розміру мінімальної заробітної плати, визначене Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», до 6500 грн., у зв`язку з чим виникла необхідність уточнити позовні вимоги. Так, 18.07.2016 року було розпочато досудове розслідування за фактом вчинення [PERSON] та [PERSON] кримінального правопорушення за ч.2 ст.296 КК України, а 06.02.2017 року йому було вручено повідомлення про підозру. 13.02.2017 року йому обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 13.04.2017 року. 28.02.2017 року йому було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12016080220000511 від 18.07.2016 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. 23.09.2017 року обраний йому запобіжний захід у виді домашнього арешту було змінено на особисте зобов`язання. 06.03.2017 року відбулося підготовче засідання у Гуляйпільському районному суді Запорізької області. Розгляд справи завершився прийняттям вироку про визнання їх невинуватими за ч.2 ст.296 КК України. Так, Вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.07.2018 року його визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України, та виправдано за відсутності у його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.09.2020 року апеляційні скарги представника потерпілого і прокурора залишено без задоволення, а вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.07.2018 року - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 15.12.2020 року касаційну скаргу прокурора залишено без руху, ухвалою Верховного Суду від 11.01.2021 року касаційну скаргу прокурора повернуто прокурору. Відповідно ч.2 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тривале перебування під слідством і судом призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими його людьми, вимагало додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя, що завдало значної моральної шкоди. Йому, як виправданому у встановленому законом порядку через відсутність у діях складу кримінального правопорушення, спричинено моральну шкоду, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, оскільки він вимушено перебував під судом і слідством протягом тривалого часу з 06.02.2017 року по 22.09.2020 року, він був обмежений в правах і обтяжений процесуальними обов`язками, зіткнувся з проблемами, зазнав страждань, перебував в стані тривоги весь час кримінального переслідування, внаслідок якого, зазнав душевних страждань, оскільки був вимушений витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту своїх прав, що з огляду на розумне припущення про природність виникнення негативних наслідків за подібних обставин є підставою для відшкодування моральної шкоди. Вважає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зважаючи на те, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за ст.1176 ЦК України покладається на державу, а не на СБУ, прокуратуру чи Казначейську службу, то і моральна шкода має бути компенсована за рахунок держави. Незаконність перебування під слідством і судом остаточно була встановлена виправдувальним вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.07.2018 року, отже він має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди за рахунок держави. Отже, виходячи з того, що незаконне кримінальне переслідування тривало з 06.02.2017 року до 22.09.2020 року (43 місяці 16 днів), з розрахунку мінімальної заробітної плати в 6500 грн., що діє на час розгляду справи, сума відшкодування, що стягується судом, становить 282966,67 грн. (6500 грн. х 43 + 6500 грн. : 30 х 16). Також, надав суду попередній розрахунок судових витрат у розмірі 25000 грн. Прохав стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь грошові кошти у розмірі 282966,67 грн. в рахунок відшкодування суми моральної шкоди, та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн. 25.10.2021 року до суду звернувся представник третьої особи ГУНП в Запорізькій області Завалій Ю.Ю. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок перебування під слідством. Визначення моральної шкоди викладено у ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак при посиланні Позивача на норми вказаного Закону, останнім не враховано, що вимоги ч.5,6 ст.4 Закону. Будь-яких підтверджень позбавлення можливості та реалізації своїх звичок та бажань, які завдали моральної шкоди, а також яким чином погіршились відносини з оточуючими людьми до позову не надано. Для підтвердження позиції Позивача повинні бути проаналізовані та порівняні його соціальні зв`язки, ритм життя, надано оцінка освіті, роботі, міцності зв`язків, громадської позиції, конкретні фізичні та психологічні страждання, які зазнав Позивач внаслідок пред`явлення йому обвинувального акту. Моральною шкодою законодавство визнає втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Жодних посилань, які є відображенням положення закону та які завдали Позивачу моральну шкоду, у тому числі які б підкріплювались доказами із зазначенням як такі страждання відобразились на його повсякденному житті та завдали йому моральної шкоди суду не надано, душевні страждання завжди конкретні, вони повинні виражатись у конкретній емоційній формі. Відповідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, та наявність причинного зв`язку і вини в її заподіянні. При цьому, звертають увагу, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між ними. Саме Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки ГУНП, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, що Позивачем зроблено не було. Не надано належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння Позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків внаслідок діяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Не наведено доводів щодо можливого погіршення стосунків у сім`ї, батьками, товаришами та друзями, погіршення відносин по роботі чи службі, погіршення відносин з оточуючими людьми, зміні способу життя. Не долучено до позову в якості доказу характеристику від керівника на роботі чи викладача у навчальному закладі, виписки з лікарні, якщо Позивач звертався по допомогу, не надано жодного доказу, що ця ситуація є для нього психотравмувальною. Також, звертають увагу, що сам факт винесення виправдувального вироку відносно Позивача не є підтвердженням моральної шкоди, така шкода повинна бути реально встановлена. Так, з матеріалів справи видно, що відносно Позивача було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який потім було змінено на особисте зобов`язання. Тобто, суд досліджував наявність обґрунтованої підозри відносно позивача у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.296 КК України, та звертають увагу, що на стадіях досудового розслідування позивачем оскаржене не було повідомлення про підозру та обрані запобіжні заходи в апеляційному порядку, тобто позивач на стадії досудового розслідування не скористався своїми процесуальними правами. Щодо посилань позивача на те, що він зазнав обмежень через розслідування відносно нього справи та розгляді її у суді, не погоджуються в повній мірі, бо особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, тому позивач вважався несудимим та не міг мати таких обмежень у будь-якій сфері суспільного життя. З урахуванням зазначеного, у разі доведення Позивачем наявності моральної шкоди, розмір такої шкоди у сумі 261200 грн. є завищеним. Позивачем розраховано моральну шкоду за 43 місяці 16 днів. При цьому звертають увагу, що 01.01.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Станом на 01.01.2021 року мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб визначений 2189 грн., з якої потрібно виходити для розрахунку, тому, розмір моральної шкоди обраховується виходячи із кількості місяців перебування під слідством, тобто 43 місяць * 2189 грн. = 94127 грн. + (2189 : 30 * 16 = 1168) = 95295 грн. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу заперечують, так як вони необґрунтовані та недоведені відповідно до ст.ст. 137, 138 ЦПК України. Позивачем в обґрунтування вимог не додано копій протоколів жодної процесуальної дії на стадії досудового розслідування, жодного клопотання в порядку ст.220 КПК України, оскарження рішень, дій чи бездіяльності, не додано копій жодного протоколу судового засідання, не додано жодної належної квитанції про сплату виконаних робіт та не додано жодного акту прийому-передачі виконаних робіт. Прохали відмовити у задоволенні позову (а.с.41-47). 25.10.2021 року до суду звернувся представник третьої особи Запорізької обласної прокуратури Приходько В. з поясненнями, в яких посилалися на те, що у даному випадку спірні правовідносини регулюються ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», згідно яких однією з підстав для відшкодування шкоди є постановлення виправдувального вироку. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно позицій Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові від 22.07.2018 року по справі №158/2689/16-ц та ухвалах від 04.02.2015 року по справі №6-3918св14, від 04.06.2015 року по справі №6-13880св15, від 08.07.2015 року по справі №6-9234св15 при розгляді справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно ч.3 ст.13 Закону, якщо ж є підстави для стягнення такої шкоди у більшому розмірі, позивач повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. З обставин кримінальної справи вбачається, що період перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням з 06.02.2017 року (дата повідомлення про підозру) по 22.09.2020 року (набрання законної сили реабілітуючим рішенням) становить 43 місяці та 16 днів. Відповідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальна заробітна плата становить 6000 грн., з урахуванням зазначеного, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який гарантовано державою, становить 261200 грн. Щодо вимоги про відшкодування судових витрат на правову допомогу зазначили, що позивачем не надано ані договору про надання правової допомоги із порядком обчислення гонорару, ані інших документів, які б підтверджували обґрунтованість та законність зазначеної вимоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи і її складністю, витраченим часом адвоката і обсягом наданих послуг, ціною позову в поєднанні з граничним розміром витрат. Позивачем відповідно ч.4 ст.137 ЦПК України не надано доказів витраченого адвокатом часу та обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Матеріалами справи не підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат. Також, невідомо, які наслідки та мету переслідувало складання позовної заяви та підготовка пакту документів, про що зазначається у позові в обґрунтування розрахунку 25000 грн. судових витрат, адже позовна заява та всі копії документів підписані позивачем, а не його представником. Тому не підлягає задоволенню вимога щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу у розмірі, визначеному позивачем (а.с.51-56). 23.11.2021 року до суду звернулися представники позивача: адвокати Логвиненко В.М. та Фурсов І.В. з відповіддю на відзив та письмові пояснення, в яких посилалися на те, що щодо стягнення моральної шкоди та її розміру зазначили, що відповідно ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19), від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) та постанові Верховного Суду № 310/2397/19 (провадження № 61-3005ск21). Норма ч.3 ст13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Оскільки, законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то таким чином позовні вимоги й зводяться до відшкодування моральної шкоди, виходячи, при її визначенні, з мінімального розміру заробітної плати, встановленого законодавством України. Щодо вимоги стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України зазначили, що відповідно ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями, саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161цс18, пункт 6.22), від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19, пункт 33), від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19, пункт 28). Щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн. зазначили, що оскільки, розгляд справи не завершений, то реальний розмір адвокатських витрат, на теперішній час, ще остаточно не визначений, є лише орієнтовний розмір. Акти прийняття виконаних робіт та відповідні квитанції про оплату гонорару будуть надані під час судового розгляду справи. Прохали позов задовольнити в повному обсязі (а.с.69-76). 30.11.2021 року до суду звернувся представник відповідача Кріль Ю. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що щодо кола учасників справи, визначеного позивачем, повідомили, що положеннями ч.2 п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі. Згідно з матеріалами справи шкоду завдано позивачу працівниками прокуратури та національної поліції, однак позивачем визначено їх в якості третіх осіб, що є неправильним застосуванням норм матеріального права. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 261200 грн. зазначили, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року по справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Звертають увагу, що позивачем на сторінці 5 позову зазначено про зазнання ним нервової напруги, загострення хронічних захворювань, що є припущенням, оскільки підтверджуючих доказів не надано. Згідно з постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Зауважують, що позивачем не додано відповідного судового документу про визнання протиправності дій правоохоронного органу. Крім того, відповідно висновків Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 року по справі № 657/2649/15-ц право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи відповідно до ст.1176 ЦК України та Закону України №266/94-ВР, що визначається, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до постановлення виправдувального вироку суду, який у відношенні позивача постановлено 20.07.2018 року. Таким чином розрахунок моральної шкоди по 22.09.2020 року - дату прийняття ухвали судом апеляційної інстанції є хибним, що призведе до неправомірних витрат державного бюджету. Стосовно позовної вимоги про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн. зазначили, що Державна казначейська служба України не порушувала права позивача і виконання повноважень щодо обслуговування державного бюджету не можуть бути підставою для покладання на них цих судових витрат. Позивачем не зазначено як відносяться договори, датовані 2017 роком до позовної заяви, датованої 2021 роком і які саме дії адвокатом вчинялись або будуть вчинятись відповідно до наданих договорів. Прохали відмовити у задоволенні позову (а.с.90-96). 29.12.2021 року до суду звернулися представники позивача: адвокати Логвиненко В.М. та Фурсов І.В. з відповіддю на відзив, яка ними не підписана, тому суд не бере її до уваги (а.с.103-107). 03.02.2022 року до суду звернувся представник відповідача Кріль Ю. з відзивом на уточнену позовну заяву, в якому посилалися на те, що позивачем при складенні уточненої позовної заяви не було враховано відзив Державної казначейської служби України щодо надання заперечень стосовно визначеного позивачем кола учасників справи, також позивачем не додано відповідного судового документу про визнання протиправності дій правоохоронного органу та доказів на підтвердження понесених судових витрат. Прохали відмовити у задоволенні позову (а.с.156-160). В судовому засіданні представник позивача: адвокат Логвиненко В.М. уточнену позовну заяву підтримав та прохав задовольнити, прохав стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22800 грн., які підтверджено наданими доказами. В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України Маковська А.О. заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві, прохала позов залишити без задоволення як необґрунтований. В судовому засіданні представник третьої особи ГУНП в Запорізькій області Завалій Ю.Ю. прохала врахувати позицію, викладену у поданому відзиві. В судовому засіданні представник третьої особи Запорізької обласної прокуратури Шрамко Ю.О. прохала врахувати позицію, викладену у поданих письмових поясненнях. Позивач [PERSON] та його представник: адвокат Фурсов І.В. в судове засідання не з`явились. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Гуляйполе Запорізької області народився позивач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 31.12.2009 року Гуляйпільським РВ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.13-14). 06.02.2017 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, у кримінальному провадженні №12016080220000511 від 18.07.2016 року (а.с.16-17). 28.02.2017 року прокурором Гуляйпільського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Москалем І.О. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12016080220000511 від 18.07.2016 року за звинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України (а.с.18-19). 06.03.2017 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/252/17 призначено судовий розгляд кримінального провадження №12016080220000511 від 18.07.2016 року з обвинувальним актом відносно [PERSON] та [PERSON] . Запобіжний захід у виді домашнього арешту відносно обвинуваченого [PERSON] продовжено строком не більше 2 місяців, до 04.05.2017 року (а.с.22-23). 20.07.2018 року вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/252/17 [PERSON] та [PERSON] визнано невинуватими у висунутому їм обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України, та виправдано за відсутності у їх діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.24-25). 22.09.2020 року ухвалою Запорізького апеляційного суду у справі №315/252/17 апеляційну скаргу представника потерпілого [PERSON] - адвоката Кісєльова О.М. і прокурора Нєфьодова В.С. залишено без задоволення, а вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20.07.2018 року залишено без змін (а.с.27-31). 11.01.2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду касаційну скаргу прокурора повернуто прокурору (а.с.32). Таким чином, вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/252/17 набрав законної сили 22.09.2020 року, а отже [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 06.02.2017 року (повідомлення про підозру) до 22.09.2020 року (набрання законної сили виправдувальним вироком суду), що становить загалом 43 місяці 16 днів. Вказані обставини встановлені зазначеними вище судовими рішеннями та відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків, чим втілюється «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 15 ЦК України передбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 9 ч.2 ст.16 ЦК України відносить відшкодування моральної (немайнової) шкоди до способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно п.2 ч.2 ст.1167, ч.1,2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У ст.1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно ст.2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема: постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно п.5 ст.3 цього Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України та п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З аналізу наведених норм законодавства випливає, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися, зокрема, постановленням виправдувального вироку. Так, незаконність перебування позивача [PERSON] під слідством і судом остаточно була встановлена виправдувальним вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/252/17 від 20.07.2018 року, який набрав законної сили 22.09.2020 року після постановлення Запорізьким апеляційним судом відповідної ухвали про залишення апеляційної скарги представника потерпілого [PERSON] - адвоката Кісєльова О.М. і прокурора Нєфьодова В.С. без задоволення, отже позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди за рахунок держави. Відповідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Механізм застосування положень Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в МЮУ 06.03.1996 року за №106/1131, п.3 якого передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Так, згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.1 Закону, відповідно до його положень підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. За п.5 ч.1 ст.3 Закону, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. В цьому випадку за змістом ч.1,5,6 ст.4 Закону відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, Законом чітко визначено коло осіб, неправомірні дії чи бездіяльність яких породжує у позивача право на відшкодування шкоди, незалежно від того, діями якого саме органу цю шкоду завдано. Вирішуючи питання, чи було позивачу спричинено моральну шкоду і в чому вона полягала, суд не погоджується з позицією відповідача та третіх осіб про недоведеність позивачем її спричинення, виходячи з такого. При встановленні самого факту спричинення позивачу моральної шкоди суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди, виходячи принципу справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того з констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин, в зв`язку з чим суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Так, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Тому суд доходить висновку, що позивачу, виправданому у встановленому законом порядку через недоведеність його винуватості, спричинено моральну шкоду, оскільки він вимушено перебував під судом і слідством протягом тривалого часу з 06.02.2017 року - з моменту набуття ним статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, і до 22.09.2020 року - дня набуття чинності остаточним виправдувальним вироком, протягом 43 місяців та 16 днів, внаслідок чого був обмежений в правах і обтяжений процесуальними обов`язками, в тому числі обраним відносно нього запобіжним заходом, він зіткнувся з проблемами, зазнав страждань, перебував в стані тривоги весь час кримінального переслідування, внаслідок якого, безумовно, зазнав душевних страждань, оскільки був вимушений витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав, що з огляду на розумне припущення про природність виникнення негативних наслідків у немайновій сфері за подібних обставин, а тому наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок держави. При цьому, вирішуючи питання про час, протягом якого позивач перебував під слідством і судом, суд виходить з наступного. У рішенні від 27.10.1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України вказав, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. На час розгляду позову порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 КПК України). Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п.10 ч.1 ст.3 КПК України). Відповідно п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, про початок кримінального переслідування і перебування позивача під слідством свідчить факт набуття ним статусу підозрюваного, і, як наслідок, початок обмеження його прав з цього моменту 06.02.2017 року. Також, суд вважає, що протиправне перебування позивача під слідством і судом припинилося в день постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення виправдувального вироку місцевого суду без змін, оскільки згідно ч.4 ст.532 КПК України судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення, тому виправдувальний вирок суду першої інстанції набрав законної сили саме 22.09.2020 року, і саме з вказаної дати позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершене. Висновок про те, що право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 759/2707/18 (провадження № 61-14833св19). Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 року у справі "Станков проти Болгарії", № 68490/01, § 62). Згідно ч.2,3 ст.13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування за наявності відповідного обґрунтування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди вказаним Законом не передбачено. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. З таким висновком погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах, зокрема, від 27.03.2019 року у справі №405/7623/16-ц, провадження № 61-44914св18. Так, ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 грудня - 6500 грн., з якого суд виходить при визначенні розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури, суду, що підлягає відшкодуванню. Позивачем визначено розмір спричиненої моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 грудня 2021 року в розмірі 6500 грн., що діє на час розгляду справи, з розрахунку: 6500 грн. х 43 місяці + 6500 грн. : 30 х 16 днів = 282966,67 грн. Суд не вбачає підстав для збільшення цього розміру, виходячи з того, що саме цей розмір є мінімальним, який законодавчо гарантований державою, і позивач не надав суду будь-якого іншого розрахунку та доказів на його обґрунтування. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст.167 ЦК України), Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 ЦК України), Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч.4 ст.58 ЦПК України), а отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. Згідно п.п.1 п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно п.п.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 року №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Таким чином, компенсація позивачу моральної шкоди державою за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання на виконання рішення суду здійснюється Державною казначейською службою України, тому остання є належним відповідачем у цій справі. Відповідно ч.1 ст.76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами частин першої, п`ятої та шостої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ. Тому витрати по сплаті судового збору мають бути віднесені на рахунок держави. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22800 грн. суд зазначає наступне. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно ч.3 ст.141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно ч.8 ст.141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так,\~позивачем надано\~суду докази\~на підтвердження\~понесених витратз адвокатом Фурсовим І.В.: копію Договору про надання юридичних послуг від 02.03.2021 року; копію Додаткової угоди №1 від 17.03.2021 року до Договору про надання юридичних послуг від 02.03.2021 року; копію Додаткової угоди №2 від 18.02.2021 року до Договору про надання юридичних послуг від 02.03.2021 року, згідно якої вартість послуг складає 10800 грн. (ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 5 томів по 500 грн. на суму 2500 грн., підготовка та складення позовної заяви 1200 грн., підготовка та надання відповідей на відзив 500 грн., підготовка та складання уточненої позовної заяви 1000 грн., підготовка та надання відповіді на відзив на уточнену позовну заяву 500 грн., участь у судових засіданнях 3*1200 грн. на суму 3600 грн., підготовка до судових дебатів та складання письмових пояснень 1500 грн.); копію акту приймання виконаних робіт за договором за період з 02.03.2021 року по 21.02.2022 року на загальну суму 10800 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.02.2022 року від [PERSON] на суму 10800 грн. Також,\~позивачем надано\~суду докази\~на підтвердження\~понесених витратз адвокатом Логвиненком В.М.: копію Договору про\~надання юридичних\~послуг від\~02.03.2021\~року; копію Додаткової угоди №1 від 17.03.2021 року до Договору про надання юридичних послуг від 02.03.2021 року; копію Додаткової угоди №2 від 18.02.2021 року до Договору про надання юридичних послуг від 02.03.2021 року, згідно якої вартість послуг складає 12000 грн. (ознайомлення з матеріалами кримінального провадження 5 томів по 500 грн. на суму 2500 грн., підготовка та складення позовної заяви 1200 грн., підготовка та надання відповідей на відзив 500 грн., підготовка та складання уточненої позовної заяви 1000 грн., підготовка та надання відповіді на відзив на уточнену позовну заяву 500 грн., участь у судових засіданнях 4*1200 грн. на суму 4800 грн., підготовка до судових дебатів та складання письмових пояснень 1500 грн.); копію акту приймання виконаних робіт за договором за період з 02.03.2021 року по 21.02.2022 року на загальну суму 12000 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.02.2022 року від [PERSON] на суму 12000 грн. Відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в зв`язку з їх неспівмірністю не заявлено. Таким чином, суд вважаєдоведеними\~судові витрати\~позивача на\~професійну правничу\~допомогу в\~розмірі 22800\~грн.,\~а тому до стягнення на користь позивача підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22800 грн.

Outcome: approved