Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

10 вересня 2018\~року до суду звернувся позивач із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що ним було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] на підставі договору іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. В подальшому встановлено, що в даній квартирі зареєстрований [PERSON] . Посилається на вимоги ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якого звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідачу було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останній законні вимоги ігноровані та нерухомість не була передана АТ КБ «Укрсоцбанк» у вільне користування. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд виселити [PERSON] , який зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , зняти його з реєстрації, зобов`язати звільнити від особистих речей квартиру. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2021\~року головуючим суддею у цій справі визначений суддя Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська Цитульський В.І. Ухвалою судді від 20 травня 2021 року справу прийнято до свого провадження та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року постановлено залучити до участі у справі правонаступника позивача АТ «Альфа-Банк». У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце проведення судового засідання, правом на подання відзиву не скористався, клопотань про відкладення справи розглядом до суду не надходило, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 березня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №095/03-16010-ІР, згідно до якого остання передає в іпотеку банку у якості забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16010-ДК від 07.03.2007 нерухоме майно а саме квартиру в жилому будинку [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала та відповідно до свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А, №707 від 18.01.2018 [PERSON] передана заява щодо письмової вимоги про усунення порушення за кредитним договором №095/03-16010-ДК від 07.03.2007, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. В подальшому відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна свідоцтва про право власності від 12.06.2018 №127199045 було зареєстроване право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення держаного реєстратора Медвєдєвої С.В, індексний номер 41463213 від 06.06.2018, а саме квартиру загальною площею 51,5 кв.м, житловою площею 34,6 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до листа відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №4/5-255 від 09 липня 2018 року станом на 05.07.2018 в спірній квартирі зареєстрована одна особа: [PERSON] . 16 серпня 2018 року ПАТ «УКРСОЦБАНК» направлено [PERSON] вимогу №USB/244 про добровільне виселення, яка залишилася без виконання останнім. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю,\~виселення\~та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про\~виселення,\~про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Укрсоцбанк» просило суд визнати відповідача такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з підстав, передбачених ст.ст. 319, 321ЦК України та ст. 156 ЖК У РСР. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для\~виселення\~всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.\~Виселення\~проводиться у порядку, встановленому законом. Як на підставу позову, банк посилався на те, що набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, та не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Нормою, яка встановлює порядок\~виселення\~із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави\~виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком\~виселення\~громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість\~виселення\~громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР , з урахуванням змісту ст. 379 ЦК України дає підстави дійти висновку, що\~виселення\~без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то\~виселення\~без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Як виняток, допускається\~виселення\~громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, від 06 лютого 2020 року у справі №713/1547/17, від 22 липня 2020року у справі № 219/4394/16-ц. Як встановлено вище, квартира [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2005 року. Вказана квартира не була придбана за кредитні кошти. Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. ЄСПЛ у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави». Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК Української РСР, зокрема, текст ст. 109 викладено у новій редакції, яка враховує економічну та соціальну ситуацію в державі з метою захисту суспільних інтересів, у тому числі незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц. Підставою для відмови в позові про\~виселення\~є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц та в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 648/1108/20. Суд вважає, що здійснюючи стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк», банк був обізнаний, що у спірній квартирі зареєстрований відповідач, а отже мав усвідомлювати, що права власника квартири, обмежуються у зв`язку і наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою, та міг передбачити можливе обтяження його майбутньої нерухомості, проте не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови\~виселення\~попереднього власника з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке\~виселення\~без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Outcome: dismissed