Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, вказуючи, що 03.08.2004 сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Подружнє життя з відповідачем не склалось через відмінність характерів, відсутність порозуміння, різні точки зору на життя. Шлюб між сторонами фактично припинено та має формальний характер. Також зазначила, що вони проживають окремо, спільне господарство сторони не ведуть. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Ухвалою суду від 27.01.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 11.02.2022 до суду надійшов відзив на позов, згідно якого відповідач вказав, що шлюбні стосунки між сторонами дійсно припинені та зазначив, що весь період шлюбного життя пройшов в мирі та злагоді, він ні в чому не відмовляв позивачу, тому подання нею позову про розірвання шлюбу здивувало його. Однак, відношення позивача до нього змінилось після жовтня 2021 року. Враховуючи, що позивач прийняла рішення розірвати шлюб, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 03.08.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Харкова, свідоцтво [NUMBER] , актовий запис №239. Також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, шлюб має формальний характер, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин, враховуючи обопільну згоду сторін на розірвання шлюбу, подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно вимог ст. 113 СК України, суд залишає позивачу прізвище « [PERSON] ». Враховуючи, що відповідач визнав позов, то на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 454 грн., сплаченого при поданні позову, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, тобто 454 грн.

Outcome: approved