Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

17.08.2021 року позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом та посилається на наступні обставини. Станом на 18.01.1993 року [PERSON] працював на посаді трубоклада Виробничого кооперативу «Трубник». Того ж дня позивач здійснював підготовчі роботи з забарвлення металоконструкцій. При цьому, біля місця, де позивач виконував вказані роботи, на відстані 8 метрів, двоє робітників цеху ремонту металургійного обладнання Нікопольського заводу феросплавів здійснювали зачищення транспортерної стрічки зачисною машинкою з дротовою насадкою. Внаслідок неналежного виконання вимог законодавства з охорони праці зі сторони працівників цеху Нікопольського заводу феросплавів, внаслідок нещасного випадку, шматок дроту відлетів в сторону позивача, при цьому потрапивши у його око, тим самим спричинивши йому тілесні ушкодження. В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено травми у вигляді: «проникаюче поранення лівого ока». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Даний факт підтверджується актом №1 Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві». Згідно п.11.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено що видом події, який призвів до настання нещасного випадку являється вплив рухомих та таких, що розлітаються, обертаються предметів та деталей. Відповідно до п. 11.2 акту Форми Н-1 причинами настання нещасного випадку є незадовільна організація виконання робіт, незастосування засобів індивідуального захисту від впливу механічних факторів, конструктивні недоліки, недосконалість, недостатня надійність зачисної машинки. Згідно п. 11.3 акту Форми Н-1 встановлено обладнання, експлуатація якого призвела до нещасного випадку, а саме зачисна машинка, дротова насадка, якої не захищена кожухом, яка є джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, пунктом 13 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] , бригадир, який не забезпечив виконання п. 10.14.1 Положення про систему управління охороною праці в чорній металургії; [PERSON] , бригадир, залишивший без нагляду працівників. Вищезазначені факти свідчать про відсутність вини Позивача в настанні нещасного випадку. 03.06.2002 року [PERSON] вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45%, встановлено третю групу інвалідності з 18.04.2022 року безстроково, визначено необхідність в диспансерному нагляді і медикаментозному лікуванні. Зазначає, що у зв`язку з вищезазначеним нещасним випадком, починаючи з 37 річного віку назавжди порушено звичний спосіб життя [PERSON] тривалий час він був вимушений проходити курси медичного лікування із скаргами на біль в травмованій області. Проте лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми переслідують позивача та завдають йому фізичні страждання і по нині. Наразі [PERSON] турбує зниження зору лівого ока, що виявляється у розмитості, двоїнні та негативно позначається на розбірливості при читанні, викликає труднощі при письмі. Позивачу складно відрізняти контури оточуючих предметів. Позивач, внаслідок зазначених ушкоджень, не в змозі як слід реалізовувати себе в професійній сфері, та залежить від наслідків отриманого каліцтва. Вказане не може не завдавати йому істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини. Наслідки травми призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікарських спостережень та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Позивач обмежений у виконанні деяких робіт по господарству та не може в достатній мірі приділяти час своїй родині, не здатний у повній мірі займатись власними хобі (полювання, риболовля). Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності привела до відсутності у позивача можливості у достатній мірі реалізувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливості позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати професійної працездатності. Право на компенсацію за моральну шкоду виникає у особи з дня встановлення стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. З огляду на ступінь втрати позивачем працездатності, його представник вважає, що розумною буде оцінка грошового відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, виходячи з мінімальної заробітної плати на 2021 рік, а саме в 100 місячних розмірів мінімальної заробітної плати - 100*2270 грн.(місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року встановлений ст. 8 Закона України «Про державний бюджет України на 2021 рік») = 227 000,00 грн. Ухвалою про відкриття провадження від 20.08.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 12.10.2021 року на адресу суду від В.о. начальника управління виконавчої дирекції фонду в Дніпропетровській області, Б. Мазур надійшов відзив на позов [PERSON] про стягнення моральної шкоди, згідно якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с. 65-75). В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач помилково вважає, що відповідач має здійснювати виплату моральної шкоди як правонаступник Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, а не роботодавець, з вини якого стався нещасний випадок на виробництві. Вказує, що підставою для виплати моральної шкоди , заподіяної умовами виробництва, є встановлення факту настання моральної шкоди за висновком відповідного медичного органу, а позивачем не заявлено вимоги про встановлення такого факту. Крім того, шкода позивачу спричинена джерелом підвищеної небезпеки, а отже такий спір не можна розглядати із застосуванням загальних підстав цивільно-правової відповідальності, оскільки Фонд не може нести відповідальність за роботодавця. Щодо розміру моральної шкоди, то вважає його значно завищеним. Ухвалою судді від 20.08.2021 року позивачу надавався строк на подання відповіді на відзив, проте таким правом позивач не скористався. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно доч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зіч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що станом на 18.01.1993 року [PERSON] працював на посаді трубоклада Виробничого кооперативу «Трубник». Того ж дня позивач здійснював підготовчі роботи з забарвлення металоконструкцій. При цьому, біля місця, де позивач виконував вказані роботи, на відстані 8 метрів, двоє робітників цеху ремонту металургійного обладнання Нікопольського заводу феросплавів здійснювали зачищення транспортерної стрічки зачисною машинкою з дротовою насадкою. Внаслідок неналежного виконання вимог законодавства з охорони праці зі сторони працівників цеху Нікопольського заводу феросплавів, внаслідок нещасного випадку, шматок дроту відлетів в сторону позивача, при цьому потрапивши у його око, тим самим спричинивши йому тілесні ушкодження. В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено травми у вигляді: «проникаюче поранення лівого ока» (а.с. 17-21). Зазначений факт підтверджується актом №1 Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» (а.с.13-20). Згідно п.11.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено що видом події, який призвів до настання нещасного випадку являється вплив рухомих та таких, що розлітаються, обертаються предметів та деталей. Відповідно до п. 11.2 акту Форми Н-1 причинами настання нещасного випадку є незадовільна організація виконання робіт, незастосування засобів індивідуального захисту від впливу механічних факторів, конструктивні недоліки, недосконалість, недостатня надійність зачисної машинки. Згідно п. 11.3 акту Форми Н-1 встановлено обладнання, експлуатація якого призвела до нещасного випадку, а саме зачисна машинка, дротова насадка, якої не захищена кожухом, яка є джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, пунктом 13 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] бригадир, який не забезпечив виконання п. 10.14.1 Положення про систему управління охороною праці в чорній металургії; [PERSON] , бригадир, залишивший без нагляду працівників. 03.06.2002 року [PERSON] вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 45%, встановлено третю групу інвалідності з 18.04.2022 року безстроково, визначено необхідність в диспансерному нагляді і медикаментозному лікуванні (а.с.9-12). Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо обов`язку відповідача відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я, внаслідок трудового каліцтва на підставі статей 21, 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності позивачу (03.06.2002 року) , якими передбачено обов`язок відшкодувати таку шкоду відповідачем, поклавши цей обов`язок на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року N 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування"), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року N 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто в даному випадку 03.06.2002 року. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком МСЕК від 03.06.2002 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року "Про Державний бюджет України на2006 рік" та пунктом 22 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону N 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року N 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону N 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі N 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року N 77-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" викладено у новій редакції Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", в тому числі змінено його назву на Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець потерпілого. Вище викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 210/2104/16-ц (провадження N 14-597цс18), Великої Палати Верховного суду від 20.11.2019 року по справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). На підставі викладеного вище, суд дійшов до висновку, що представник позивача обґрунтовано посилається в позовній заяві на норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Отже, зважаючи на дату настання страхового випадку у позивача [PERSON] , роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди. Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Частиною 3 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом. Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору стійкого погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Наведене повністю кореспондує нормам ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року, з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги доводи представника позивача, що внаслідок трудового каліцтва позивач втратив 45 % професійної працездатності, встановлення третьої групи інвалідності безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я у майбутньому, та враховуючи характер немайнових витрат, вважає достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде саме 120 000 грн. з утриманням податку та обов`язкових платежів. Оскільки позивач звільнений при зверненні до суду з цими позовними вимогами від сплати судового збору, то враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, несплачений судовий збір слід стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави в розмірі 992,40 грн. Суд

Outcome: partial