Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON] , померлої [INFO] в м. Донецьку на тимчасово окупованій території України. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири загальною площею 175 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана його батьками в період шлюбу і була зареєстрована на ім`я його батька [PERSON] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. від 10 жовтня 2021 р. № 22-01/16 позивачу було відмовлено у прийнятті заяви на прийняття спадщини, оскільки [PERSON] заяву про прийняття спадщини у шестимісячний термін до нотаріальної контори не подав. Позивач зазначає, що пропустив вказаний строк з поважних причин, він постійно проживає в місті Донецьку на непідконтрольній України території. Звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на території України протягом шестимісячного строку становило для нього істотні та непереборні труднощі. Перешкодою для звернення до нотаріуса на території України було те, що починаючи з березня 2020 року і по даний час виїзд із окупованого Донецька на територію України фактично не здійснюється, також у нього не було ніяких документів для оформлення своїх прав на отримання спадщини. Отримати ці документи в м. Донецьку він не міг, оскільки на час відкриття спадщини та на теперішній час на території м. Донецька, не працювали та не працюють ніякі державні органи, так як ці території є тимчасово не підконтрольними українській владі, а відтак у звичайному порядку отримати свідоцтво про смерть спадкодавця, подати заяву про прийняття спадщини він не мав змоги. Для звернення до нотаріальної контори в нього не було свідоцтва про смерть матері, свідоцтво про його народження. Позивач зміг виїхати 29 вересня 2021 року до міста Харкова, де 30 вересня - 01 жовтня 2021 року отримав необхідні документи, свідоцтво про смерть матері [PERSON] , свідоцтво про своє народження, оформив нотаріальну довіреність на ім`я адвоката, написав нотаріально засвідчену заяву на отримання спадщини. Позивач вважає, що з поважних причин пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 22.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06.12.2021 року стороною відповідача подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач просить суд ухвалити рішення згідно чинного законодавства та розгляд справи проводити за відсутності представника. Ухвалою від 09.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що остання позовні вимоги підтримає, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). У відповідності до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Разом з тим, ч. 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Також, ч. 1 ст. 1277 ЦК України закріплено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказані вище норми дають підстави для висновку, що за наявності інших спадкоємців, саме такі спадкоємці є належними відповідачами за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини. Судом встановлено та це зазначено самим позивачем, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] . Отже, з урахуванням існування інших спадкоємців померлої [PERSON] , Київська міська рада не є належним відповідачем у даній судовій справі, так як рішення суду не може вплинути на права та обов`язки Київської міської ради. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Представник позивача на неодноразові виклику до суду не з`являвся та клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Оскільки позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову. Позов, пред`явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову у цілому відсутні. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed