Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У вересні 2021 року до суду надійшов позов Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з листопада 2017 по липень 2018 [PERSON] обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ». В подальшому, його було повідомлено про звільнення. Після звільнення, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні. Рішенням першої інстанції у задоволенні позову було відмовлено, апеляційна інстанція позов задовольнила частково. Вказане рішення було виконано у жовтні 2020 року в повному обсязі, а саме: стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] у примусовому порядку 175 865,31 грн, з яких: 150 000,00 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 22249,42 грн - невиплачена заробітна плата за період з 18.05.2018 по 26.07.2018, 3615,89 грн - судовий збір за подачу апеляційної скарги. Окрім того, з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» були стягнуті витрати, спрямовані на примусове виконання вказаного рішення суду апеляційної інстанції: 17586,54 грн - судового збору, 807,00 грн - витрати на виконавче провадження, 706,71 грн - інші витрати, а разом стягнуто 194 956,56 грн. В подальшому, було частково задоволено касаційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ», скасовано рішення першої та апеляційної інстанцій, прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2018 по 26.07.2018 у сумі 33374,14 грн, а також, середній заробіток за час розрахунку при звільненні у сумі 33374,14 грн, а всього, стягнуто 66 748,28 грн з відрахуванням податків і зборів, а також, у рахунок взаємозаліку судового збору у розмірі 2143,53 грн, всього, 68891,83 грн. Відтак, позивач вважає, що оскільки рішення було виконано у повному обсязі ще до ухвалення остаточного рішення Верховного Суду, відповідач зобов`язаний повернути позивачу 106 973,48 грн надмірно сплачених коштів. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 106973,48 грн а також стягнути сплачену суму судового збору в розмірі 2270,00 грн. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2021 у справі відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Представником відповідача було подано відзив до справи в якому наголошено, що рішення апеляційної інстанції було виконано не добровільно, а лише після звернення [PERSON] до виконавчої служби для примусового виконання. Зазначає, що у рішенні Верховного Суду було постановлено також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 869,31 грн, стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» у рахунок взаємодії судовий збір у розмірі 2143,55 грн. Вказані кошти були добровільно сплачені [PERSON] , проте про це у позові не зазначено. Також, зазначено, що рішенням Верховного Суду також було стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 591,50 грн, які досі не сплачені. Також у відзиві наголошується про безпідставність позовних вимог, оскільки сформована практика Верховного Суду у аналогічних справах свідчить про неможливість застосування до даних правовідносин положень ст. 1212,1215 ЦПК України. Окрім того вказується, що матеріали цивільної справи не містять жодних доказів недобросовісності в процесуальній поведінці [PERSON] , так само, відсутні належні та допустимі докази того, що виплата здійснена внаслідок помилки розрахунку або з аналогічної помилки. У відповіді на відзив позивач зазначив, що вимагає стягнути безпідставно набуті кошти за результатами розгляду цивільної справи, що не стосується витрат на виконавче провадження. Також позивач визнав добровільно сплачені відповідачем грошові кошти та вважає справедливим зменшити суму позовних вимог на 2143,55 грн. Щодо витрат на правову допомогу, слід зазначити, що вказана сума дійсно не була сплачена позивачем помилково. Після виявлення вказаної помилки, 14.12.2021 позивач направив лист щодо необхідності повідомлення реквізитів куди перерахувати вказану суму, тобто, позивач не мав умислу на введення суд в оману. Щодо суті позову, у відзиві наголошувалось на практиці Верховного Суду на підтвердження обґрунтованості позовних вимог та надано заперечення щодо неможливості застосування правових позицій, на яких наголошує відповідач. В запереченнях на відповідь на відзив, представник відповідача наголошував, що вимог щодо сплату коштів [PERSON] не направлялось, вказані вимоги були направлені представнику. Також вказує, що має сумнів у автентичності та достовірності наданих платіжних доручень позивача. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Повідомив, що сторона позивача визнає, що отримала грошові кошти в розмірі у розмірі 2143,55 грн в рахунок сплати судового збору. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог категорично заперечував, наголошував на безпідставності позовних вимог та неможливості застосування у даному випадку положень ст. 1212, 1215 ЦК України. Зазначав, що відповідач особисто не отримував жодних вимог щодо повернення грошових коштів, процесуальна поведінка відповідача не була недобросовісною, відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06.02.2020 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні. Постановою Київського апеляційного суду від 02.09.2020, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2020 скасовано та ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] не виплачену заробітну плату за період з 18.05.2018 по 26.07.2018 в сумі 22 249,42 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 150 000,00 грн. Стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3615,89 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Постанову Київського апеляційного суду від 02.09.2020 було виконано в повному обсязі в межах виконавчих проваджень №63131970, 63131860, грошові кошти були перераховані [PERSON] до розгляду справи у Верховному Суді. При цьому, суд критично відноситься до зауважень відповідача щодо дійсності наданих позивачем платіжних доручень, оскільки факт отримання грошових коштів на виконання судового рішення підтверджується також наданими постановами державного виконавця. Виконавче провадження №63131970 та виконавче провадження №63131860 закінчені з огляду на фактичне виконання, що підтверджується постановами про закінчення виконавчого провадження від 13.10.2020 та від 23.10.2020 відповідно. В подальшому, постановою Верховного Суду від 24.02.2021 касаційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» задоволено частково, скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.02.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.09.2020 та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2018 по 26.07.2018 у сумі 33374,14 грн, а також, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 33374,14 грн, а всього, стягнуто 66 748,28 грн з відрахуванням податків і зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Також стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5591,50 грн. Стягнуто з Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 869,31 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» у рахунок взаємозаліку судовий збір у розмірі 2143,55 грн. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми вбачається, що зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Судовим розглядом встановлено, що підстава, на якій відбулось перерахування коштів відповідачу, згодом відпала у зв`язку зі скасуванням судом вищої інстанції рішення апеляційного суду, та правильно враховано положення статті 1212 ЦК України, тому касаційний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем. Посилання відповідача на помилковість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки, на його думку, відповідач набув спірне майно небезпідставно, суд відхиляє з огляду на положення зазначеної норми, якою перебачено обов`язок повернення не тільки безпідставно отриманого майна, а і майна, підстава набуття якого згодом відпала. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» складається із основної, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до пунктів 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, розробленої відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «;Про оплату праці», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою та виплатами, які прирівнюються до неї. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, так само як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом майнової відповідальності роботодавця, яка застосовується для захисту прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Зазначена позиція касаційного суду узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, а також, у постанові від 26.02.2020 року у справі №263/2983/16-ц. Разом з цим, при визначенні суми безпідставно набутих коштів, суд бере до уваги, що згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відтак, врахуванню у даному випадку суми судових витрат не підлягають. По суті позовних вимог відповідачу на підставі рішення апеляційної інстанції було перераховано грошові кошти в розмірі 172 249, 42 грн. Касаційна інстанція постановила до сплати 66 748,28 грн з відрахуванням податків і зборів. При цьому, суд бере до уваги, що у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, оскільки позивач в позовних вимог виходив з суми 66 748,28 грн, не вказуючи іншу суму після відрахування податків і зборів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з [PERSON] на користь Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» підлягають до стягнення грошові кошти в розмірі 105501,14 грн. В решті вимог, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача (99% від ціни позову) підлягають стягненню 2247,30 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial