Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини . Просить визначити місце проживання малолітніх дітей: доньки, [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Стягнути з відповідача - понесені нею судові витрати . Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами. 03 липня 2015 р. відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 725 зареєстровано її шлюб з гр. [PERSON] , [INFO] . 11 жовтня 2021 року Рівненським міським судом Рівненської області шлюб з відповідачем було розірвано. В період шлюбу, у них з відповідачем народились спільні діти : [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] . 12 квітня 2018 року. На момент розірвання шлюбу та після його розірвання, діти фактично проживають постійно з нею та перебувають на її утриманні. Батько дітей, по мірі можливості, частково надає кошти на їх утримання. Однак, у зв`язку з тим, що у неї з відповідачем останнім часом почали виникати сварки, з приводу того де мають ночувати діти, вважає доцільним, з метою уникнення між ними конфліктів по даному питанню, звернутись до суду з позовом щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, тобто з нею . При цьому, наміру чинити перешкоди у побаченнях відповідача з дітьми та у прийнятті участі батька у їхньому вихованні, в разі виникнення у нього такого бажання - не має. Як мати, вона належним чином виконує свої обов`язки щодо забезпечення належних умов проживання, виховання, навчання, харчування та задоволення всіх потреб щодо обох своїх донечок. Для цього, купує їм всі необхідні продукти харчування, потрібний для них відповідно до пори та сезону року одяг. В разі потреби надає дітям своєчасно медичну допомогу та несе необхідні витрати пов`язані з покращенням здоров`я дітей. Крім того, несе необхідні витрати для забезпечення дітям навчання, творчого, культурного та іншого розвитку. Позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилась. Представник позивачки адвокат Зражевська Я.О. подала до суду заяву про розгляд справи без сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву№16122-вх. від 13.01.22р., згідно якої зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення та визначення місця проживання спільних дітей з позивачкою. Просив розглянути справу без його участі. Представник органу опіки та піклування Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради за довіреністю Подкаура О.М. подала до суду заяву згідно якої просила розглядати справу у її відсутність. Враховуючи те, що [PERSON] визнав позовні вимоги та не заперечив проти визначення місця проживання дітей з матір`ю [PERSON] не заперечила проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Суд вважає за можливе розглянути справу в підготовчому засіданні у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів . Ухвалою суду від 05.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі, справу призначено до підготовчого засідання з участю сторін. Залучено до участі у справі третю особу Службу у справах дітей Рівненської міської ради. Дослідивши надані докази,та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Визнання відповідачем [PERSON] у підготовчому судовому засіданні пред`явленого до нього позову дає право суду в підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду від 11.10.2021 року. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З оглянутих судом копій свідоцтв про народження дітей вбачається , що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] згідно актового запису № 1272, зареєстрованого Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області та [PERSON] , [INFO] згідно актового запису № 1007, зареєстрованого Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області З оглянутих судом довідок про реєстрацію місця проживання особи № №28331, 28338 від 11.06.2021 р. , виданих Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг РМР вбачається, що діти: [PERSON] ., [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за місцем проживання матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Судом також встановлено, що [PERSON] офіційно працевлаштована, займає посаду заступника керівника відділу транспортної логістики у ТОВ «СТАР-СВІТ» та за період з травня 2021 р. по жовтень 2021 р. отримала дохід в розмірі 38332,09 грн., що підтверджується довідкою від 24.11.2021 р. № 58/2021 виданою ТОВ «СТАР-СВІТ». За місцем роботи [PERSON] характеризується із позитивної сторони, що підтверджується характеристикою, виданою ТОВ «СТАР-СВІТ». Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначають, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п. 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини). У ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 Сімейного кодексу України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 Сімейного кодексу України), у тому числі й на рівне виховання батьками. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом ст. 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року. Ухвалюючи рішення в справі «М. Є. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також ЄС в своєму рішенні у справі «М.С. проти України» зробив висновок, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватися ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному з подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. У відповідності з ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У зв`язку з цим зазначений орган необхідно залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог . Велика Палата ВС відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Таким чином, аналізуючи в сукупності достовірно встановлені судом докази, враховуючи інтереси дітей, та те, що відповідач не заперечує щодо того, щоб його доньки проживали з матір`ю, [PERSON] , суд дійшов висновку, що є всі підстави для задоволення позову [PERSON] та визначення місця проживання малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК понесені позивачкою [PERSON] витрати по оплаті судового збору в сумі 908, 00 грн. підлягають до стягнення з відповідача на її користь. На підставі викладеного, ст.ст. 141,150, 160 СК України,

Outcome: approved