Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

24 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач є сином її бувшого зятя [PERSON] від попереднього шлюбу. Сім`я доньки проживала разом з нею, з її дозволу у будинку був зареєстрований і відповідач [PERSON] , який навчався у Олександрівській ЗОШ, а 23 серпня 2019 року був відрахований до Олешківського професійного ліцею Херсонської облдержадміністрації. 21 травня 2020 року шлюб між донькою та [PERSON] розірвано. З травня 2020 року відповідач не проживає у її будинку, житлом не користується, будь-які його речі у будинку відсутні. Вирішити питання зняття відповідача з реєстрації у добровільному порядку не представляється можливим за втрати з ним зв`язку. Реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивачки - адвокат Козирєва А.В. подала суду письмову заяву, в якій просила справу слухати у її та позивачки відсутність, позовні вимоги підтримали, щодо заочного розгляду справи заперечень не мали. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації, який повернувся з позначкою поштаря АТ "Укрпошти" на конверті "адресат відсутній за вказаною адресою" та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підтвердження чого нею надано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Олександрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 26 грудня 2012 року (а.с. 14). 02 лютого 2018 року у вказаному житловому будинку за згоди власниці зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Самійлівка Верхньорогачинського району Херсонської області, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання, виданими Олександрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 02 лютого 2018 № 158 та Олександрівським старостинським округом № 3 Горохівської сільської ради Миколаївської області 21 грудня 2021 року № 252/21 (а.с.11, 21). Актом Горохівської сільської ради Миколаївської області від 15 грудня 2021 року, складеного депутатом Воробець В.Г., встановлено що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за вказаною адресою. Після закінчення 10 класу вступив до Олешківського ліцею та проживав у гуртожитку. З початком пандемії з березня до квітня 2020 року проживав в с. Олександрівка. У травні 2020 року переїхав до м. Херсона. Його особистих речей та документів у будинку немає. З того і по теперішній час місце перебування [PERSON] невідоме, засоби зв`язку відсутні. Підпис депутата засвідчено старостою Олександрівського старостинського округу Горохівської сільської ради Миколаївської області Димашок О. та даний факт підтверджено сусідами [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Вказане також підтверджується довідкою Олександрівського старостинського округу № 3 Горохівської сільської ради Миколаївської області № 748 від 16 грудня 2021 року, відповідно до якої гр-н [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з дня вступу до Олешківського професійного ліцею Херсонської ОДА з вересня 2019 року (а.с. 10); довідкою, виданою директором Олександрівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Горохівської сільської ради Миколаївської області Завгородньою Раїсою № 317 від 14 грудня 2021 року про те, що [PERSON] дійсно 23 серпня 2019 року відрахований з 11 класу навчального закладу у зв`язку з переходом на навчання до Олешківського професійного ліцею Херсонської обласної державної адміністрації (а.с. 13). Позивачка зазначає, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином її бувшого зятя від попереднього шлюбу, на підтвердження чого нею надано копію свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого 21 вересня 2017 року Верхньорогачинським ВДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області за актовим записом № 3; копію рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 21 травня 2020 року про розірвання шлюбу між [PERSON] (батьком відповідача) та [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) - а.с. 5-9. З відповідачем втрачено будь-які зв`язки, дані про його фактичне місце проживання чи перебування відсутні. Згідно зі ст.і 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції […] Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […]У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору». Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з довідки № 57 від 04 лютого 2022 року, виданої директором Олешківського професійного ліцею Херсонської обласної державної адміністрації Хайдаровою О.І., [PERSON] , [INFO] , навчається в Олешківському професійному ліцеї І-ІІ рівня акредитації в якості учня ІІІ курсу денної форми навчання за професією "Електромонтер з ремонту та обслугоування електроустаткування" на неповному державному утриманні з 01 вересня 2019 року з орієнтовною датою закінчення 30 червня 2022 року. Суд вважає, що навчання відповідача в Олешківському професійному ліцеї на денній формі та його проживання не за місцем реєстрації, є поважною причиною відсутності його понад рік у житловому будинку [ADDRESS] . Крім того, як вбачається з акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 15 грудня 2021 року, відповідач [PERSON] за час навчання у коледжі у зв`язку з пандемією коронавірусу з березня по квітень 2020 року повертався та проживав за місцем реєстрації. Враховуючи, що відповідач на законних підставах вселився у належний позивачці будинок та з її згоди був у ньому зареєстрований як член сім"ї, не втратив інтерес до житла, оскільки відсутній у ньому у зв"язку із навчанням, правил співжиття не порушив, перешкод у використанні прав власника не створив, а зворотнього позивачем не доведено, суд вважає, що за таких обставин, позбавлення відповідача єдиного житла не буде пропорційним, а тому відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачкою, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed