Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 13 697 грн. 70 коп., а також про стягнення понесених витрат на оплату судового збору у розмірі 2270 грн. Позов мотивує тим, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у будинках у м. Львові. Зокрема на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцями квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку відкрито особовий рахунок. В той же час, відповідачі за період з 1 листопада 2018 року по 1 листопада 2021 року не сплачували вартість житлово-комунальних послуг, внаслідок чого станом на 1 листопада 2021 року виникла заборгованість у розмірі 13697,70 грн. Відповідачі користуються послугами, які надає позивач і відповідно до ст. 68 Житлового кодексу зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги у встановлений термін. Однак таку оплату останні не здійснюють, що призвело до утворення боргу. Звертає увагу суду на те, що жодних актів-претензій від відповідачів протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що є також одним із доказів належного виконання позивачем своїх обов`язків. З врахуванням наведеного позов просить задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 1 грудня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 27 січня 2022 року. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня - 20 грудня 2021 року було скеровано сторонам для відома. Відповідно до рекомендованого повідомлення, що надійшло до суду 27 січня 2022 року, позивачем було отримано дане поштове відправлення (ухвалу про відкриття провадження) 26 січня 2022 року, однак рекомендовані повідомлення про вручення зазначених поштових відправлень відповідачам станом на 27 січня 2022 року на адресу суду не надійшли, а також такі не повернулися до суду у зв`язку з неможливістю їх вручення адресатам. У зв`язку з наведеним вище ухвалою суду від 27 січня 2022 року розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами відкладено на 18 лютого 2022 року, копію даної ухвали того ж дня скеровано сторонам у справі. 3 лютого 2022 року вказані вище поштове відправлення, що скеровувалось на адресу відповідачів, повернулось до суду без вручення з проставленими 2 лютого 2022 року у наявних на таких довідках про причини повернення відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається днем вручення судової повістки (повідомлення про дату, час та місце розгляду справи у даному випадку). Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні чи про відкладення розгляду для надання додаткових доказів не подав, а також не скерував до суду заперечень щодо можливості заочного розгляду справи. При цьому з наведеного вище вбачається, що відповідачі також повідомлені про дату, місце та час розгляду справи належним чином, однак відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні чи будь-яких інших клопотань не подали. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з врахуванням відсутності заперечень зі сторони позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] зареєстровані та проживаютьу квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки №113 від 15 листопада 2021 року (а.с. 6). Дані щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів підтверджується також і відповідями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію їх місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 9 грудня 2021 року (а.с. 10, 11). Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем ЛКП «Господар» згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові». Матеріали справи не містять доказів про існування між сторонами договірних відносин. З представленого позивачем суду розрахунку заборгованості (відомості про нарахування та оплату послуг) вбачається, що відповідачі за період з листопада 2018 року по листопад 2021 року не сплачували належно вартість житлово-комунальних послуг, що надавались за адресою [ADDRESS] , по особовому рахунку [NUMBER] , внаслідок чого станом на 1 листопада 2021 року виникла заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 13697,70 грн. (а.с. 5). Таким чином питання, які мають бути вирішені в цій справі полягають в тому, чи несуть відповідачі обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є надані позивачем розрахунки обґрунтованими. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року. До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року суд має керуватися загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону №1875-IV, а після 1 травня 2019 року - тими ж актами та положеннями Закону №2189-VIII. Так згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону №1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині 1 ст. 19 Закону №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідачів заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року. З аналогічних підстав на думку суду вказана обставина не є перешкодою для стягнення заборгованості, яка утворилась після 1 травня 2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положенням п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом №1875-IV. Крім того, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою, так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. При цьому згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 9 Закону №2189-VIII споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Тому відсутність договірних відносин з 1 травня 2019 року теж не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги. У справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості є невірними. Крім того, ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачами не представлено. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. Окрім того, повертаючись до своїх попередніх висновків про змагальність цивільного судочинства звертає увагу на те, що в даній справі відповідачі жодних заперечень щодо позовних вимог не заявили та доказів на підтвердження таких до суду не подали, відповідно саме на них суд покладає ризик настання наслідків, пов`язаних із задоволенням позову. При цьому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частках понесені судові витрати, а саме на оплату судового збору в розмірі 2270 грн., сплата якого підтверджується наданою позивачем квитанцією (а.с. 4). На підставі наведеного та

Outcome: approved