Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаною вище позовною заявою до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Відділ реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, Виконавчий комітет Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку. Посилалася на те, що їй на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . У квартирі за її згодою на прохання сина було зареєстровано місце проживання її онука [PERSON] . [INFO] її син [PERSON] помер. Одразу після смерті сина, його дружина [PERSON] разом із сином [PERSON] виїхали до Волинської області та з того часу у вказаній квартирі не проживали. Малолітній [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2017 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, квартирою не цікавиться, його речей у квартирі не має. Вона ніяких перешкод відповідачу у проживанні у спірному житловому приміщенні не чинила. Реєстрація місця проживання [PERSON] у її квартирі спричиняє незручності у розпорядженні власністю, яка їй належить. Просила позов задовольнити, визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.10.2021 року по справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] (син позивачки) перебували у цивільному шлюбі та проживали у квартирі [ADDRESS] . [INFO] у них народився син - [PERSON] , який з дозволу власника був зареєстрований за місцем реєстрації свого батька у [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] є онуком [PERSON] , тобто є членом сім`ї позивача. [INFO] помер [PERSON] , батько малолітнього відповідача. Через неприязні стосунки з власником житла [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] були змушені залишити місце проживання за адресою: [ADDRESS] . На даний час малолітній [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, а проживає із своєю матір`ю [PERSON] . Власного житла відповідач немає, а мати проживає в орендованій квартирі. Окрім того, вказувала на те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може його реалізувати лише за досягнення певного віку. Також, не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Просив позов задовольнити. Третя особа [PERSON] , допитана судом у якості свідка, суду показала, що є співвласницею квартири [ADDRESS] . Дитина у спірній квартирі не проживає, однак реєстрація місця проживання хлопчика у квартирі створює їм перешкоди у реалізації повноважень власників. Зокрема, у них виникла потреба приватизувати земельну ділянку, що закріплена за даним будинковолодінням, у зв`язку з чим позивач, яка є її матір`ю, бажає передати їй у власність належну їй частку у праві власності на квартирі. Однак, позивач не може відчужити частку у праві власності на квартиру, оскільки у ній зареєстроване місце проживання малолітньої дитини. Представник відповідача заперечувала проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Зазначила, що у матері відповідача немає у власності житла, а тому зняття з реєстрації місця проживання малолітнього призведе до порушення його прав. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Відділу реєстрації фізичних осіб Виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Виконавчого комітету Чернівецької міської ради в особі органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності та врахувати інтереси дитини. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як було встановлено судом, позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності належать по [ADDRESS] , а всього 30/100 часток (а.с.5-8). Право власності [PERSON] та [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.5-8). Із дослідженої судом довідки експерта-інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] вбачається, що 30/100 часток будинковолодіння [ADDRESS] складаються з приміщень квартири [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно довідки КЖРЕП №5 від 17.05.2021 року та довідки Відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради від 09.10.2021 року, місце проживання малолітнього [PERSON] - 11.06.2012 року було зареєстровано за адресою [ADDRESS] (а.с.11, 27). Малолітній [PERSON] народився [INFO] . Його батьками відповідно до свідоцтва про народження зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.64). [PERSON] , [INFO] помер [INFO] (а.с.12). Місце проживання малолітнього [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , було зареєстровано за адресою [ADDRESS] у якості члена сім`ї власника квартири, у зв`язку з чим останній набув право користуванням цим житловим будинком. З акту №75 від 18.05.2021 року, затвердженого начальником КЖРЕП №5 Чорней В.Г., вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] не проживає з листопада 2017 року (а.с.10). Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Відповідно до §40, 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Даючи оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, суд враховує наступне. Відповідно до частини другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як було встановлено судом, малолітній [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи не досяг десятирічного віку, а отже не може самостійно визначати своє місце проживання. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Пунктом 1 ст. 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., редакція зі змінами схваленою резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91р., встановлено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] був зареєстрований у спірному житловому приміщенні як член сім`ї, а тому сам факт не проживання у квартирі його бабусі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Суд приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), відповідно до якої аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві». Суд зауважує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. Натомість, інтерес позивача, який фактично спрямований на створення умов для приватизації земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням, поступається перед інтересами дитини на право користування житловим приміщенням при досягненні ним віку, з якого він сам може обирати місце свого проживання. Суд приймає до уваги, що у 2017 році після смерті [PERSON] (сина позивача, цивільного чоловіка та батька відповідача) у сторін погіршились взаємини, у зв`язку із чим [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] виїхали зі спірного будинку та переїхали проживати за адресою: [ADDRESS] . На даний час у власності матері та законного представника малолітнього [PERSON] - [PERSON] - немає іншого житла, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав від 02.02.2022 року (а.с.121). [PERSON] тимчасово мешкає у кімнаті №11 у загальній квартирі [ADDRESS] згідно з договором оренди №5841 від 25.01.2019 року (а.с.111-120). Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Факт того, що відповідач або законний представник відповідача забезпечені іншим житлом судом не встановлений. Таким чином, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема, що відповідач без поважних причин не проживав у спірному житловому приміщенні. Аргументи позивача щодо не сплати відповідачем комунальних послуг не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до вимог ст.405 ЦК України. У випадку якщо позивач вважає, що відповідач не сплачує комунальні послуги, а також не бере участь в утриманні спірної квартири, вона має право звернутися до суду з окремим позовом про стягнення частки понесених витрат, за наявності належних та допустимих доказів їх понесення. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про те, що малолітній [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому він на законних підставах був зареєстрований. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed