Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

29 листопада 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАТІНУМ ФІНЕНС» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2021 року цивільну справу № 753/24212/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично матеріали були передані судді 02 грудня 2021 року. Ухвалою суду від 07 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 09 лютого 2022 року на 11:00 год. 01 лютого 2022 року від представника відповідача надійшла заява про зменшення витрат на професійну правничу допомогу внаслідок неспівмірності. 01 лютого 2022 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення його участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення його участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції. В судове засідання, призначене на 09 лютого 2022 року року в режимі відеоконференції з`явився представник позивача - [PERSON]., підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення щодо їх обгрунтованості та доведеності, зауважив, що позивач немає будь-якої заборгованості перед ЗАТ "Альфа-Банком", оскільки грошові зобов`язання перед банком були виконані вчасно та в повному обсязі, зауважив, що виконавчий напис вчинений поза межами строку, визначено законом для його вчинення, бепірність заборгованості не була встановлена приватним нотаріусом, а кредитний договір, що укладався між позивачем та банком, не був нотаріально посвідчений, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення, яке повернулося на адресу суду. Копію позовної заяви з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження у справі уповноваженим представником відповідача було отримано 24 грудня 2021 року, тобто завчасно. Будь-яких заяв по суті спору, а також щодо поважності причин неявки у призначене судове засідання суду надано не було. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується зворотним повідомлення про отримання судових документів 23 грудня 2021 року, будь-яких заяв суду не надсилала. З урахуванням належного та своєчасного повідомлення відповідача та третьої особи про день та час судового засідання, з огляду на відсутність від них будь-яких заяв, з урахуванням думки представника позивача, суд ухвалив проводити судовий розгляд у відсутність осіб, що не з`явились. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступного висновку. Відповідно до копії виконавчого напису №7592 від 29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис, за яким стягнуто з [PERSON] заборгованість на користь ТОВ «ПЛАТІНУМ ФІНЕНС». Загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника - 5 080, 96 грн. Виконавчий напис містить інформацію про те, що [PERSON] є боржником за кредитним договором №400068872 від 16 лютого 2006 року (копія наявна в матеріалах справи), укладеним з ЗАТ«Альфа-Банк». На підставі договору про відступлення прав вимоги право вимоги перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі договору факторингу №2012-2-1/1 право вимоги перейшло до ТОВ «Купер Прайс». На підставі договору про факторингу №0102/2021 від 01 лютого 2021 року право вимоги перейшло до ТОВ «ПЛАТІНУМ ФІНЕНС». Головним державним виконавцем Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Ткаченко А.О. було винесено постанову від 22 жовтня 2021 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 7592 від 29 липня 2021 року, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації. Постановою державного виконавця від 22 жовтня 2021 року накладено арешт на грошові кошти боржника. Окрім того постановою державного виконавця від 22 жовтня 2021 року було накладено арешт на майно боржника, а 23 жовтня 2021 року винесено постанову про розшук майна боржника. Відповідно до пункту 1 частин другої, шостої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно зі статтею 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до пунктів 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Так, відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. У вчиненому спірному виконавчому написі не вказано, на підставі яких документів останній було вчинено. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Отже, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна бути безспірною. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15, яка в силу Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Так позивач у позові вказав, що умови договору № 400068872 від 16 лютого 2006 року, який було укладено між ним та ЗАТ "Альфа-Банк" він виконав у повному обсязі, а тому виконавчий напис видано протиправно, нотаріусом не було встановлено безспірність сум стягнення. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано; визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України N 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", у тому числі в частині доповнення переліку після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 29 липня 2021 року, тобто після набрання законної сили вищевказаною постановою, з порушенням порядку його вчинення, в тому числі й з тих підстав, що договір, на виконання якого вчинявся такий виконавчий напис, не був нотаріально посвідчений. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Зі змісту додатку до кредитного договору від 16 лютого 2006 року, укладеного між позивачем та ЗАТ "Альфа-Банк" вбачається, що право вимоги кредитора до боржника могло виникнути з 18 лютого 2007 року, в той же час, як вбачається з виконавчого напису заборгованість з позивача стягувалась за період з 22 червня 2006 року по 2 березня 2021 року, а сам виконавчий напис було вчинено 29 липня 2021 року поза межами трирічного строку, визначеного законом для вчинення виконавчих написів. Отже, з наданих суду документів встановлено, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, докази наявності заборгованості позивача перед ПАТ "Альфа-Банк" станом на час укладання договору факторінгу між ПАТ "Альфа-Банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" відсутні, як і відсутні докази відступлення за вказаним договором банком право вимоги саме до позивача. Крім того, надані матеріали також не містять доказів того, що боржник [PERSON] повідомлявся кредитором про необхідність погашення заборгованості та про звернення до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, що позбавляло можливість позивача вчинити дії для захисту своїх прав. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не було перевірено безспірність наявної суми заборгованості, зокрема довідки про наявність заборгованості наданої стягувачем, крім того не повідомлено боржника про щодо вчинення такого напису та надання можливості останньому висловити свої заперечення щодо заборгованості. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, зважаючи на те, що на виконання виконавчого напису позивачем були перераховані на рахунок державного виконавця грошові кошти в сумі 5776,05 грн. (що становить суму, зазначену у виконавчому написі, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження), що підтверджується квитанцією № 0.0.2337088296.1, позивач просить стягнути з відповідача суму у розмірі 5080,96 грн. на свою користь, як таку, що була безпідставно набута стягувачем. Як вбачається із квитанції № 0.0.2337088296.1 від 12 листопада 2021 року позивач перерахував на користь державної виконавчої служби кошти в розмірі 5776,05 грн, що включає сумум заборгованості 5080,96 грн, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Постановою державного виконавця від 12 листопада 2021 року припинено розшук майна боржника, а постановою державного виконавця від 15 листопада 2021 року закінчено виконавче провадження у зв`язку зі сплатою боржником боргу, витрат виконавчого провадження та виконавчого збору в повному орбсязі. Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення даної статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком подій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 у справі №753/15556/15-ц викладено позицію про те, що: « зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала». Згідно з висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18: «Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не грунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.» У постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначено, що "Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). В даному випадку є доведеним існування усіх трьох умов, які є підставою для виникнення зобов`язання з безпідставного придбання майна. За обставинами справи встановлено, що позивач на виконання виконавчого напису нотаріуса перерахував, зокрем, на користь стягувача (відповідача) грошові кошти в розмірі 5080,96 грн., проте підстава, на якій ці кошти були набуті, відпала, внаслідок визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, оскільки судом встановлено, що виконавчий напис нотаріуса був вчинений без правових на те підстав, суд вважає, що набуття коштів відповідачем на підставі такого виконавчого напису, є абсолютно безпідставним як на час набуття, так і на моменту розгляду справи, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 5080,96 грн. Також у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати понесні ним на правничу допомогу у розмірі 27 000,00 грн. та додаткової винагороди адвокатського об`єднання - 20 000,00 грн, що загалом складає 47 000,00 грн. У судовому засіданні представником позивача було уточнено вимоги в цій частині та представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 40000 грн. Представником відповідача було подано до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке обгрунтоване тим, що на думку відповідача заявлена сума є занадто завищеною та неспівмірною з обсягом наданих послуг адвоката. Відповідачем наголошено, що позивачем до матеріалів справи не надано платіжних доручень з відміткою банку, касивих чеків чи будь-яких інших банківських документів, які дійсно підтверджували б здійснення оплати послуг в рамках даної справи. Окрім того, відповідач зазначає, що сума адвокатського гонорару аж ніяк не може бути більшою за ціну позову, а тому просить зменшити суму витрат на правничу допомогу до 3000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги до суду позивачем надано договір про надання правничої (правової допомоги) від 17 листопада 2021 року № 68/01/17-11/2021/МСП, підписаний [PERSON] та головою адвокатського об`єднання Мамаєм А.С.; копію завдання (калькуляції-рахунку) до договороу; копію звіту (акту) про надання правничої допомоги до договору від 22 листопада 2021 року, підписаний позивачем та головою адвокатського об`єднання Мамаєм А.С., який містить детальний розрахунок виконаної роботи, витрачених годин та вартості наданих послуг; копію рахунку оплати № 80 від 22 листопада 2021 року на суму 20 000 грн. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). При визначені розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню на користь позивача судом враховується заперечення відповідача щодо неспівмірності заявлених позивачем вимог. Зокрема судом враховується, що зазначені у акті № 1 від 22 листопада 2021 року адвокатські послуги: інтерв`ювання клієнта, збір та правовий аналіз інформації, здійснення та правовий аналіз первинної процесуальної документації, уточнення та підсумкове узагальнення фактичних обставин, по факту є однією дією та визначення витраченого часу на такі дії 4 години є завищеним. Акт не містить детального зазначення, які саме дії вчинялись адвокатом для збору додаткової інформацції для надання правової допомоги та якого характеру така додаткова інформація, з урахуванням того, що до позовної заяви були додані документи по виконавчому провадженню, які, як зазначено у позові, були отримані позивачем поштою від державного виконавця та через Автоматизовану систему виконавчих проваджень. Крім того, відповідно до завдання до договору про надання професійної правничої допомоги від 17 листопада 2021 року клієнт (позивач) зобов`язаний був передати адвокату постанову про відкриття виконавчого провадження, кредитний договір та будь-які інші документи та інформацію правового характеру, які мають пряме чи опосередковане відношення до справи. Матеріали справи не містять доказів здійснення адвокатом адвокатських запитів чи вчинення інших дій для збирання інформації. Також суд враховує, що копії документів завірені підписом позивача та мають штамп згідно з оригіналом та дату, що спростовує те, що саме адвокатом вчинялись дії по оформленню копій доданих письмових матеріалів, що впливає на кількість витрачених годин. Також судом враховується категорія справи та наявність значної, усталеної судової практики, в тому числі правових позицій Верховного Суду, щодо вирішення подібних спорів, та вирішення їх на користь позивача, що не вимагало надто багато часу адвокату для написання позовної заяви (5,34 год та 2 год для виготовлення копій позовної заяви з додатками). Суд зазначає, що справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, з проведенням одного судового засідання. Поряд з цим представник позивача брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Отже, враховуючи все вище зазначене, з огляду на те, що сума позовних вимог становить 5080,96 грн, враховуючи заперечення відповідача щодо понесених витрат на правову допомогу, з урахуванням, викладених аргументів та прохання про зменшення заявлених вимог до 3000 грн, суд приходить до висновку, що заявлені представником позивача вимоги у розмірі 40000 грн (з урахуванням заяви адвоката у судовому засіданні 9 лютого 2022 року) є неспівмірними до позовних вимог. Зважаючи на викладене, з огляду на перелік послуг, що був наданий адвокатом позивачу у цій справі, враховуючи, те, що складність справи не визначається кількістю судових засідань або ж часом складання позовної заяви, враховуючи те, що ціна позову становить 5080, 96 грн., суд вважає, що заява позивача про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення 40000 грн. не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер. З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення правничої допомоги у розмірі 5000 грн. Щодо зауваження відповідача про відсутність доказів сплати позивачем на користь адвоката коштів у розмірі 40000 грн, суд зазначає таке. Нормою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). Враховуючи викладене та

Outcome: approved