Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] 27 вересня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що на підставі Указу Президента України МОН України видало наказ про реорганізацію Державного регіонального інституту державного управління шляхом приєднання до НУ «Дніпровська політехніка»; після проведення підготовчої роботи (створення комісії і інш.) виносилися розпорядження та накази і врешті наказом від 30 серпня 2021 року його звільнено з посади начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ в зв`язку з змінами в організації виробництва і праці. Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено також з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством, без врахування тимчасової непрацездатності, його згоди на переведення та іншу запропоновану посаду, розрахунок не проводиться і по сьогоднішній день. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не проведено розрахунок, не повернена трудова книжка, своєчасно не вручено наказ про це звільнення, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати наказ про його звільнення протиправним, поновити його на роботі, стягнути з відповідача зарплату і стягнути заробіток за час вимушеного прогулу, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі. Третя особа, представник НТУ «Дніпровська політехніка», надали пояснення на позов, де позовні вимоги не визнали, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, підтримав позицію відповідача, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просили в позові відмовити в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем, третьою особою документів встановлено, що позивач [PERSON] з 07 травня 2001 року перебував у трудових відносинах з Дніпропетровським регіональним інститутом державного управління Національної академії державного управління при Президентові України (ДРІДУ НАДУ); з 01 травня 2018 року переведений на посаду начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ згідно наказу директора ДРІДУ НАДУ № 74-к від 17 квітня 2018 року. Президент України Зеленський Володимир Олександрович своїм Указом за № 487/2020 від 05 листопада 2020 року погодився з пропозицією Кабінету Міністрів України та Державного управління справами щодо передачі Національної академії державного управління при Президентові України (разом з Дніпропетровським, Львівським, Одеським, Харківським регіональними інститутами державного управління) до сфери управління Міністерства освіти і науки України, проте, постановив Кабінету Міністрів України забезпечити збереження наукового, науково- педагогічного. педагогічного, освітнього потенціалу Національної академії державного управління при Президентові України. її матеріально-технічної бази: подальше провадження освітньої, наукової діяльності, що здійснюється Національною академією державного управління при Президентові України, в тому числі забезпечення організації освітнього процесу, наукових досліджень та іншої діяльності, що здійснюється Академією, а також продовження навчання здобувачами вищої освіти та іншими особами, які навчаються у Національній академії державного управління при Президентові України. На виконання Указу Президента України № 487/2020 від 05 листопада 2020 року Кабінет Міністрів України 24 лютого 2021 року виніс розпорядження № 147-р, яким погодив пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації шляхом приєднання, в тому числі, до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743) Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848). Наказом Міністерства освіти і науки України за № 316 від 16 березня 2021 року було наказано реорганізувати Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848) шляхом приєднання до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743), як структурного підрозділу. Крім того, згідно з пп. 2 п. 4 Наказу № 316 від 16 березня 2021 року створено Комісію з реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України. Головою комісії з реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України Трегубом М.В. було винесено наказ № 184-к від 02 квітня 2021 року «Про реорганізацію інституту», яким наказано комісії з реорганізації забезпечити виконання заходів щодо реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, а також визначено, що усі кадрові питання стосовно працівників Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України вирішуються виключно за погодженням з головою комісії з реорганізації. У процесі реорганізації позивачу, як працівнику ДРІДУ НАДУ, були запропоновані посади у новостворюваному підрозділі Навчально-наукового інституту Державного управління Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» та він надав письмову згоду на заняття певної посади згідно із запропонованим йому переліком. Відмова у зайнятті цієї посади, як стверджує позивач, відповідачем не складалася та позивачу не направлялася. Відповідач письмово не повідомляв його про можливе звільнення у зв`язку із реорганізацією згідно до вимог ст. 40 КЗпП України. З 25 серпня 2021 року по 01 вересня 2021 року позивач перебував на лікарняному у зв`язку із хворобою своєї дитини. Після повернення з лікарняного 02 вересня 2021 року позивача, як він стверджує, без пояснення причин не було допущено на своє робоче місце у ДРІДУ НАДУ, про що він подав відповідну заяву з вимогою надати пояснення з приводу ситуації, що склалася та свого статусу в установі. Зрозумілої відповіді по суті на цю заяву, вказує позивач, він не отримав. 20 вересня 2021 року, як стверджує позивач, йому стало відомо, що головою Комісії з реорганізації інституту було видано наказ № 162-К від 30 серпня 2021 року про звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, реорганізації та скорочення чисельності працівників. Для отримання цього наказу позивача не запрошували, оригіналу наказу він не бачив, трудову книжку йому не видавали, про проведення остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням його не повідомляли, розрахунок не проводили. Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, позивач вважає, що вказане його звільнення з роботи є незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено також з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством, розрахунок не проводиться і по сьогоднішній день. Позивач вважає вказане та відсутність такого розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника; вважає незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності. Дійсно позивач [PERSON] з 07 травня 2001 року перебував у трудових відносинах з Дніпропетровським регіональним інститутом державного управління Національної академії державного управління при Президентові України (ДРІДУ НАДУ); з 01 травня 2018 року переведений на посаду начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ згідно наказу директора ДРІДУ НАДУ № 74-к від 17 квітня 2018 року. Президент України Зеленський Володимир Олександрович своїм Указом за № 487/2020 від 05 листопада 2020 року погодився з пропозицією Кабінету Міністрів України та Державного управління справами щодо передачі Національної академії державного управління при Президентові України (разом з Дніпропетровським, Львівським, Одеським, Харківським регіональними інститутами державного управління) до сфери управління Міністерства освіти і науки України, проте, постановив Кабінету Міністрів України забезпечити збереження наукового, науково- педагогічного. педагогічного, освітнього потенціалу Національної академії державного управління при Президентові України. її матеріально-технічної бази: подальше провадження освітньої, наукової діяльності, що здійснюється Національною академією державного управління при Президентові України, в тому числі забезпечення організації освітнього процесу, наукових досліджень та іншої діяльності, що здійснюється Академією, а також продовження навчання здобувачами вищої освіти та іншими особами, які навчаються у Національній академії державного управління при Президентові України. На виконання Указу Президента України № 487/2020 від 05 листопада 2020 року Кабінет Міністрів України 24 лютого 2021 року виніс розпорядження № 147-р, яким погодив пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації шляхом приєднання, в тому числі, до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743) Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848). Наказом Міністерства освіти і науки України за № 316 від 16 березня 2021 року було наказано реорганізувати Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848) шляхом приєднання до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743), як структурного підрозділу. Крім того, згідно з пп. 2 п. 4 Наказу № 316 від 16 березня 2021 року створено Комісію з реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України. Головою комісії з реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України Трегубом М.В. було винесено наказ № 184-к від 02 квітня 2021 року «Про реорганізацію інституту», яким наказано комісії з реорганізації забезпечити виконання заходів щодо реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, а також визначено, що усі кадрові питання стосовно працівників Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України вирішуються виключно за погодженням з головою комісії з реорганізації. У процесі реорганізації позивачу, як працівнику ДРІДУ НАДУ, були запропоновані посади у новостворюваному підрозділі Навчально-наукового інституту Державного управління Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» та він начебто надав письмову згоду на заняття певної посади згідно із запропонованим йому переліком. Головою Комісії з реорганізації інституту було видано наказ № 162-К від 30 серпня 2021 року про звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, реорганізації та скорочення чисельності працівників. позивач вважає, що вказане його звільнення з роботи є незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено також з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством, розрахунок не проводиться і по сьогоднішній день. Просив визнати наказ про його звільнення протиправним, поновити його на роботі, стягнути з відповідача зарплату і стягнути заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630, визначено, що МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Щодо питання реорганізації. Президент України Зеленський Володимир Олександрович своїм Указом за № 487/2020 від 05 листопада 2020 року погодився з пропозицією Кабінету Міністрів України та Державного управління справами щодо передачі Національної академії державного управління при Президентові України (разом з Дніпропетровським, Львівським, Одеським, Харківським регіональними інститутами державного управління) до сфери управління Міністерства освіти і науки України, проте, постановив Кабінету Міністрів України забезпечити збереження наукового, науково-педагогічного, педагогічного, освітнього потенціалу Національної академії державного управління при Президентові України, її матеріально-технічної бази: подальше провадження освітньої, наукової діяльності, що здійснюється Національною академією державного управління при Президентові України, в тому числі забезпечення організації освітнього процесу, наукових досліджень та іншої діяльності, що здійснюється Академією, а також продовження навчання здобувачами вищої освіти та іншими особами, які навчаються у Національній академії державного управління при Президентові України. На виконання Указу Президента України від 05 листопада 2020 року № 487/2020 Кабінет Міністрів України 24 лютого 2021 року виніс розпорядження № 147-р, яким погодив пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації шляхом приєднання, в тому числі, до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743) Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848). Наказом Міністерства освіти і науки України від 16 березня 2021 року № 316 було наказано реорганізувати Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президенті України (код згідно з ЄДРПОУ 25006848) шляхом приєднання до Національного університету «Дніпровська політехніка» (код згідно з ЄДРПОУ 02070743), як структурного підрозділу. Крім того, згідно з підпунктом 2 пункту 4 наказу від 16 березня 2021 року № 316 створено Комісію з реорганізації Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президенті України. На підставі наказу МОН України, за рішенням реорганізаційної комісії, головою комісії було винесено наказ від 17 березня 2021 року № 145к, яким затверджено план заходів реорганізаційної комісії. На виконання плану заходів реорганізаційної комісії винесено накази від 05 квітня 2021 року № 188 к та № 189 к про скорочення штату і попередження про звільнення та зміну істотних умов праці. Згідно з ч. З ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення. Відтак, зміни, внесені 02 червня 2021 року до штатного розпису були розроблені відповідно до вимоги, визначеній наказом МОН України № 316 від 16 березня 2021 року, а саме приєднання ДРІДУ НАДУ до НТУ «ДП» як структурного підрозділу, та введені в дію з 01 липня 2021 року. Отже, відповідно до зазначеної вимоги, рішенням Вченої ради НТУ «ДП» було утворено структурний підрозділ - Навчально-науковий інститут державного управління. До складу відповідного структурного підрозділу введено низку структур, зокрема кафедру державного управління і місцевого самоврядування та два відділи - комунікацій та підвищення кваліфікації з державного управління. З метою уникнення дублювань функціональних обов`язків співробітників університету та збереження штату працівників ДРІДУ НАДУ, було розширено штатний розпис інших структурних підрозділів НТУ «ДП». Наказом від 05 квітня 2021 року № 189-к позивача за два місяці було повідомлено про зміну умов праці, з яким він був ознайомлений 13 квітня 2021 року особисто під підпис. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Згідно із ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. У ч. З ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки посаду начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ, яку раніше обіймав позивач, не було передбачено у новому штатному розписі, позивачу заздалегідь було про це повідомлено та у відповідності до його професійної кваліфікації, запропоновано переведення на посаду методиста вищої категорії сектору методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного відділу. А також відповідачем пропонувалося позивачу переведення на усі інші існуючі у відповідача вакантні посади та іншу роботу, що відповідала б його кваліфікації та була наявною у відповідача. Але позивач проігнорував запропоновані йому відповідачем пропозиції щодо можливості переведення його на існуючі у відповідача вакантні посади та іншу роботу, що відповідають його кваліфікації та є наявними у відповідача. Натомість позивач звернувся до відповідача с заявою щодо погодження призначення його на посаду заступника начальника новоствореного навчально - наукового інституту. Але відповідна посада позивачу взагалі не пропонувалася відповідачем, оскільки кандидатура позивача не відповідала кваліфікаційними вимогами для даної посади, а саме: у позивача відсутній науково- педагогічний стаж, наявність якого є обов`язковою. Відтак на засіданні реорганізаційної комісії позивачу було роз`яснено, що у контексті права на працю межі свободи вибору працівника серед вакансій, які пропонуються роботодавцем визначаються кваліфікаційними вимогами до посади, яким працівник має відповідати. Тобто, якщо у штатному розписі підприємства є ваканті посади, що передбачають наявність у претендентів спеціальних кваліфікаційних вимог, досвіду роботи, трудового стажу тощо, яких у працівника не має, - то роботодавець не зобов`язаний пропонувати такі посади відповідному працівнику. Отже призначити позивача на посаду заступника начальника новоствореного навчально-наукового інституту відповідач не має можливим. Тому позивачеві необхідно або погодитися на переведення на запропоновану йому посаду методиста вищої категорії сектору методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного відділу, або вибирати із запропонованого переліка усіх інших існуючих у відповідача вакантних посад та іншої роботи, що відповідає його кваліфікації та є наявною у відповідача, інакше позивача буде звільнено на підставі скорочення, оскільки новим штатним розписом не передбачено посади начальника відділу з координації наукової роботи, яку раніше обіймав позивач в ДРІДУ НАДУ. Але позивач також проігнорував це роз`яснення та продовжив наполягати виключно на переведенні його на посаду заступника начальника навчально- наукового інституту, на яку відповідач не мав змоги його перевести у зв`язку з відсутністю у позивача необхідної кваліфікації. Відтак, згідно з введеним з 01 липня 2021 року новим штатним розписом, позивача було письмово повідомлено, що йому пропонується переведення на посаду методиста вищої категорії сектору методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного відділу у відповідності до його професійної кваліфікації, а також відповідачем пропонується позивачу переведення на усі інші існуючі у відповідача вакантні посади та іншу роботу, що відповідає його кваліфікації та попереджено позивача, що у разі незгоди на переведення його буде звільнено на підставі п. 1 ч. І ст. 40 КЗпП України за скороченням. Отже відповідач, починаючи з моменту попередження про майбутнє звільнення і до самого звільнення, усіма існуючими способами постійно пропонував позивачу переведення на усі вакантні посади та іншу роботу, що відповідають його кваліфікації та є наявними у відповідача, про що, у тому числі, свідчать наведені вище відповідні письмові докази. Але позивач не скористався своїм правом та не надав згоди на його переведення. Зважаючи, що вимоги, закріплені у ч. 2 ст. 40 КЗпП України, ч. З ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, вважаються виконаними роботодавцем, якщо він запропонував працівникові вакантну посаду або роботу за відповідною професією або спеціальністю або іншу роботу, яку працівник може виконувати з огляду на його освіту, кваліфікацію, досвід тощо. Враховуючи закріплену у ч. 2 ст. 40 КЗПп України правову норму щодо можливості звільнення працівника з підстав, визначених зокрема у п. 1 ч. І ст. 40 КЗпП України, якщо працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу, 30 серпня 2021 року комісією з реорганізації у відношенні позивача було складено акт про його відмову від працевлаштування/переведення на іншу роботу. Відтак, наказом від 30 серпня 2021 року № 162-к позивача 31 серпня 2021 року було звільнено з посади начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з проведенням остаточного розрахунку та здійсненням усіх належних виплат при звільненні. Крім того, суд зазначає наступне. Щодо не подачі НТУ «ДП» документальних підтверджень, доказів або завірених документів, які б підтверджували правонаступництво. Інформація щодо припинення юридичної особи ДРІДУ НАДУ та правонаступництва НТУ «ДП» є офіційно оприлюдненою у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.mmiust.gov.ua/content/free-searchT а отже знаходиться у вільному доступі. Щодо звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності. У своєму відзиві позивач зазначає, що нібито відповідач був обізнаний про перебування позивача на лікарняному та свідомо порушив вимоги ч. З ст. 40 КЗпП України. Дане твердження є хибним, тому що звільнення позивача відбувалося без його присутності, оскільки останній не з`явився на засідання реорганізаційної комісії, яке відбувалося 30 серпня 2021 року, де розглядалося питання щодо можливості переведення позивача без його згоди та не з`явився 31 серпня 2021 року за викликом до відділу кадрів ДРІДУ НАДУ для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також не проінформував відповідача належним чином щодо причин своєї відсутності. Отже, відповідач взагалі не був обізнаний щодо причин відсутності позивача, оскільки останній не ставив його до відома щодо причин своєї неявки на роботу. Таким чином, факт перебування позивача на лікарняному з 25 серпня 2021 року по 01 вересня 2021 не міг бути відомим відповідачеві при звільненні позивача. Водночас, сам факт звільнення працівника під час лікарняного не є достатньою підставою для його поновлення на роботі. У такому випадку лише потрібно змінити дату звільнення працівника, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (постанова Велика Палата Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18). Щодо відмови позивача від усіх пропозицій відповідача щодо переведення на запропоновані вакантні посади. Позивач наголошує на тому, що він неодноразово звертався до комісії з реорганізації з відповідними заявами про згоду на переведення до НТУ «ДП». Це є дійсно так, але позивач навмисно не акцентує увагу суду на тому, що весь час він бажав від відповідача переведення його виключно тільки на посаду заступника директора навчально-наукового інституту державного управління, яку він не мав права обіймати у зв`язку з відсутністю у нього відповідної кваліфікації, а саме: у позивача взагалі був відсутній науково-педагогічний стаж, наявність якого є обов`язковою для даної посади, про що позивач був достеменно обізнаний на момент подачі своїх звернень відповідачеві щодо його бажання переведення на посаду заступника директора навчально-наукового інституту державного управління. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431 асі 18) зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Отже, оскільки посаду начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково-педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ, яку раніше обіймав позивач, не було передбачено у новому штатному розписі, позивачу заздалегідь було про це повідомлено та у відповідності до його професійної кваліфікації, запропоновано переведення на посаду методиста вищої категорії сектору методичного забезпечення навчального процесу навчально-методичного відділу. А також відповідачем пропонувалося позивачу переведення на усі інші існуючі у відповідача вакантні посади та іншу роботу, що відповідала б його кваліфікації та була наявною у відповідача. Але оскільки посада заступника директора навчально-наукового інституту державного управління Позивачу взагалі не пропонувалася Відповідачем, тому що у контексті права на працю межі свободи вибору працівника серед вакансій, які пропонуються роботодавцем визначаються кваліфікаційними вимогами до посади, яким працівник має відповідати, а тому, якщо у штатному розписі підприємства є вакантні посади, що передбачають наявність у претендентів спеціальних кваліфікаційних вимог, досвіду роботи, трудового стажу тощо, яких у працівника не має, - то роботодавець не зобов`язаний пропонувати такі посади відповідному працівнику, а своєї особистої згоди на переведення щодо усіх інших посад, які пропонувалися позивачеві, він не надавав, то, враховуючи закріплену у ч. 2 ст. 40 КЗпП України правову норму щодо можливості звільнення працівника з підстав, визначених зокрема у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо працівника неможливо перевести за його згодою на іншу роботу, комісією з реорганізації у відношенні позивача комісією з реорганізації ДРІДУ НАДУ було складено акт про його відмову від працевлаштування/переведення на іншу роботу та прийняте рішення щодо звільнення. Щодо надання недостовірної інформації стосовно ознайомлення позивача з наказом від 05 квітня 2021 року № 189-к. У відповідності до вимог чинного законодавства, позивача було належним чином повідомлено про істотну зміну умов праці, згідно змісту відповідного наказу, з яким він був особисто ознайомлений 13 квітня 2021 року, про що свідчить його особистий підпис на листі ознайомлення з наказом від 05 квітня 2021 року № 189-к. Твердження позивача про те, що йому не надали можливості ознайомитися з тестом наказу є хибними та такими, якими позивач намагається ввести в оману суд, оскільки позивач будучи на робочому місці, а отже знаходячись у ясному розумі та тверезій пам`яті, тобто чітко усвідомлюючи свої дії, власноруч поставив свій підпис про ознайомлення зі змістом відповідного наказу, без здійснення на нього будь якого тиску, або введення його в оману. Але, якщо навіть припустити, що позивачу з якихось незрозумілих причин не було відомо про зміст наказу, про ознайомлення з яким він підписався, то, напевне, як будь яка людина, позивач мав с початку ознайомитися зі змістом документу, а вже потім його підписувати. Якщо ж позивач не був згоден зі змістом наказу, то він або не мав ставити свій особистий підпис про ознайомлення, або мав письмово заперечити щодо своєї незгоди з відповідним наказом чи оскаржити даний документ відповідним чином. До того ж важко не погодитись з тим, що реорганізаційна комісія не повинна була з`ясовувати, окремо щодо кожної особи, яка ознайомлювалася з відповідним наказом, яким чином вона зрозуміла для себе зміст даного документу, у разі, якщо така особа засвідчила факт свого ознайомлення з відповідним наказом своїм особистим підписом, проставленим на листі особистого ознайомлення з даним наказом. Щодо доводів позивача, що «...наданий третьою стороною текст наказу голови комісії з реорганізації ДРІДУ НАДУ від 05 квітня 2021 року № 189-к відрізняється від того, який був надісланий 09 квітня 2021 року до групи VІВЕR «ДРІДУ НАДУ» для ознайомлення...», то вони не заслуговують на увагу суду, тому що нічим не підтверджуються, а отже мають вважатися нікчемними, оскільки група у соціальній мережі VІВЕR не є джерелом для ознайомлення з офіційними документами, що надає розміщеній у ньому інформації статусу легітимності. Щодо відсутності у позивача необхідної кваліфікації для переведення на посаду заступника директора навчально-наукового інституту державного управління. У відповідності до статті 55 Закону України «Про вищу освіту» основними посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є: керівник (ректор, президент, начальник, директор); заступник керівника (проректор, віце-президент, заступник начальника, заступник директора, заступник завідувача), діяльність якого безпосередньо пов`язана з освітнім або науковим процесом та інші. Як зазначає позивач, він мав безперервний стаж роботи в ДРІДУ НАДУ та 2010 році здобув ступінь кандидата наук з державного управління і має понад 20 років стажу наукової роботи. Але, згідно з типовою посадовою інструкцією заступника директора навчально-наукового інституту, кваліфікаційними вимогами до кандидата на відповідну посаду є: другий або прирівняний до нього рівень вищої освіти, наявність наукового ступеня та вченого звання. Стаж науково-педагогічної роботи - не менше 5 років. Отже, у зв`язку з тим, що посада заступника начальника наукового інституту відноситься саме до науково-педагогічних посад, думка позивача, що ніби то наявність в нього лише наукового стажу за відсутності педагогічного має бути достатньою, щоб його кандидатура могла відповідати кваліфікаційним вимогам, які пред`являються до даної науково-педагогічної посади, є хибною, оскільки заступник директора навчально-наукового інституту повинен мати саме науково-педагогічний стаж, тому що згідно виконуваних за посадою обов`язків він має організовувати та контролювати саме навчальну та методичну роботу з виконання навчальних планів педагогічного та науково-педагогічного персоналу, що взагалі не можливо за відсутності необхідного стажу саме у науково-педагогічній роботі, якого немає у позивача. Твердження позивача, щодо того, що йому начебто не надавалися жодних документів, якими б регламентувалися кваліфікаційні вимоги до посади на яку він претендував перевестися до відповідача, є також нікчемним, оскільки листом від 14 липня 2021 року № 01-40/9 НТУ «ДП» надавав позивачу роз`яснення саме з цього приводу, а також долучив до відповідного листа копію типової посадової інструкції заступника директора навчально-наукового інституту. Отже позивач був достеменно обізнаний щодо своєї невідповідності для обіймання посади, на яку він бажав бути переведеним, у зв`язку з відсутністю у нього необхідного стажу науково-педагогічної роботи у кількості не менше 5 років, оскільки відповідач його належним чином офіційно про це повідомив. Щодо нібито підроблення копії повідомлення про вакантні посади. Твердження позивача, що повідомлення про можливість переведення на існуючі вакантні посади від 06 липня 2021 року має ознаки підробки, оскільки надана відповідачем копія відповідного повідомлення взагалі не містить інформацію про згоду або відмову позивача із запропонованими йому для переведення посадами, як і всі попередні твердження позивача є хибним та не заслуговує на увагу суду, оскільки обидві копії повідомлення від 06 липня 2021 року, які було надано до суду окремо позивачем та НТУ «ДП» є не чим іншим, як двома екземплярами одного і того ж повідомлення, які є ідентичними за змістом та обидва засвідчені особистим підписом позивача. Але один з екземплярів був наданий комісією з реорганізації ДРІДУ НАДУ позивачеві для ознайомлення та прийняття рішення щодо переведення, а інший залишився у відповідача у якості доказу про належне ознайомлення позивача з пропозицією вакантних посад. Отже надана позивачем копія повідомлення є другим екземпляром одного і того ж повідомлення, яке було повернуто позивачем до відділу кадрів ДРІДУ НАДУ. Щодо начебто нелегітимності комісії з реорганізації ДРІДУ НАДУ. У відповідності до частини четверної статті 105 Цивільного кодексу України, з моменту призначення комісії з реорганізації до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Тобто, з моменту затвердження персонального складу комісії, управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією ДРІДУ НАДУ перейшли до реорганізаційної комісії. Відтак, оскільки реорганізаційна комісія є чинним колегіальним органом управління, який не потребує додаткових доказів своєї легітимності, відповідно також не потребує доказів легітимність актів та будь яких інших документів, які приймаються реорганізаційною комісією з метою забезпечення здійснення заходів, що є прямо чи опосередковано пов`язаними з реорганізацією, які затверджуються відповідним колегіальним органом шляхом їх засвідчення особистими підписами більшості діючих членів реорганізаційної комісії. До того ж, доводи позивача щодо нелегітимності комісії з реорганізації, взагалі не заслуговують на увагу суду, оскільки не відносяться до заявлених позовних вимог, адже позивач просить поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, досліджуючи питання легітимності комісії, суд вийде за межі позовних вимог, чим саме порушить принцип диспозитивності цивільного судочинства. Щодо переважного права на залишення на роботі. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до ст. 42 КЗпП України має значення, коли та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються. Тобто реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина. Саме такі правові висновки зроблені у постанові Верховного суду у справі № 676/1869/18-ц від 27 листопада 2019 року та постанові № 757/32634/16-ц від 03 червня 2020 року, які суд у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин. В даному випадку скороченню підлягала єдина штатна одиниця начальника відділу з координації наукової роботи та підготовки науково- педагогічних кадрів ДРІДУ НАДУ - посада позивача, яка відповідно до визначених функціональних обов`язків працівника за відповідною посадою у чинній штатній структурі НТУ «ДП», відповідала посаді завідувача аспірантурою та докторантурою, що на час проведення реорганізації та звільнення позивача не була вакантною. Тому підстави для визнання переважного права позивача на залишення його на роботі відповідно до статті 42 КЗпП у відповідача були відсутні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право: формувати та затверджувати власний штатний розпис відповідно до законодавства; провадити фінансово-господарську та іншу діяльність відповідно до законодавства та статуту закладу вищої освіти; розпоряджатися власними надходженнями (для закладів вищої освіти державної і комунальної форми власності), зокрема від надання платних послуг; самостійно визначати статті та обсяги витрат власних надходжень; здійснювати інші права, що не суперечать законодавству. Відповідно до пункту 11 Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року № 1040 юридична служба підприємства відповідно до покладених на неї завдань: (підпункт 13 пункту 11) сприяє дотриманню законності у реалізації прав трудового колективу підприємства під час вирішення виробничих та соціальних питань; (підпункт 14 пункту 11) разом із заінтересованими структурними підрозділами підприємства бере участь у підготовці заходів щодо зміцнення трудової дисципліни, забезпечення охорони праці на виробництві; (підпункт 16 пункту 11) забезпечує правильне застосування норм трудового, житлового, пенсійного та іншого законодавства, що стосуються прав і законних інтересів працівників підприємства, подає пропозиції керівникові підприємства щодо поновлення порушених прав. Зважаючи на викладене вище, вбачається, що повноваження пов`язані з прийняттям на роботу педагогічних та інших працівників та звільненням є автономією навчального закладу, гарантованою Законом України «Про вищу освіту». Крім того, згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 16 березня 2021 року № 316 «Про реорганізацію закладів освіти» Національний технічний університет «Дніпровська політехніка» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків ДРІДУ НАДУ. 11 жовтня 2021 року юридичну особу ДРІДУ НАДУ було припинено та все майно, права та обов`язки перейшли до правонаступника Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», про що внесені відповідні відомості до ЄДРПОУ. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про вищу освіту» повноваження щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників закладу вищої освіти належать його керівнику. Отже в даному випадку, повноваженнями щодо звільнення позивача наділений саме голова комісії. Тому твердження щодо відсутності певних повноважень на звільнення позивача у голови комісії є хибними та такими, що не заслуговують на увагу. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18. У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431 асі 18) зазначені подібні висновки, зокрема, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків. Відтак, процедуру звільнення позивача було проведено без порушень у суворій відповідності до норм чинного законодавства, в результаті чого головою комісії [PERSON] 30 серпня 2021 року був виданий наказ № 162-к, на підставі якого позивача було звільнено з посади за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд не вважає не правомірними дії відповідача стосовно звільнення позивача про порядок, який відповідачем був застосований при видачі розпоряджень, наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом не встановлено. Твердження позивача відносно протиправності дій самого відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовних вимог до Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed