Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому\~просить\~суд здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину коштів, витрачених на придбання квартири [ADDRESS] , в сумі еквівалентній 18 000 доларів США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі та витрати по сплаті судового збору. В обгрунтування позову зазначив, що 05 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайському реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Харківській області між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб за актовим записом. В період шлюбу 27 листопада 2015 року позивач та відповідач за спільні кошти з сумі, еквівалентній 36\~000 доларів США, та в інтересах сім`ї придбало у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідач наполягла на тому, аби право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було формально оформлено на її ім`я, мотивуючи це тим, що вона не працює, а тому має достатньо вільного часу займатися оформленням документів купівлі-продажу житлового приміщення в той час, як позивач працевлаштований, постійно на роботі і не має вільного часу для вчинення таких дій, Однак, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року по справі № 645/3405/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року, вказану вище квартиру було витребувано у [PERSON] на користь законного власника [PERSON] . У зв`язку з цим, у вересні 2018 року [PERSON] звернулася в Московський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить, крім іншого, стягнути з останнього 849 492 грн. 00 коп., що були сплачені при укладенні договору купівлі-продажу, що визнаний рішенням суду недійсним правочином. У вказаній позовній заяві [PERSON] підтверджує і наполягає на тому, що за придбання вказаної вище квартири [ADDRESS] вона сплатила 36 000 доларів США, але за наполяганням продавця в самому договорі купівлі-продажу ціна покупки була значно занижена. Вказаний факт також підтверджується і змістом заяви [PERSON] про забезпечення позову, і змістом ухвали Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року про забезпечення позову, і змістом доданого [PERSON] до її позовної заяви звіту про оцінку майна № УА-2018-01308 від 18 грудня 2018 року, і змістом ухвали Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2019 року, і змістом відповіді [PERSON] на відзив в рамках справи № 645/3405/16-ц, і змістом додаткових письмових пояснень [PERSON] в рамках справи № 645/3405/16-ц Крім того, задля підтвердження того факту, що квартира була куплена саме за 36 000 доларів США (а не за більш меншу суму, що вказана в договорі), [PERSON] в рамках справи № 645/3405/16-ц також надала договір з агентом нерухомості, яка допомагало їй у придбанні квартири, в якому зазначено, що першочергова заявлена вартість купленої квартири складала 925 000 грн. 00 коп. Позивач зазначає, що він не вдається в питання належності, допустимості або достатньо вказаних вище доказів, оскільки це питання має вирішуватись в рамках справи N° 645/3405/16-ц, вказані документи підтверджують той факт, що [PERSON] стверджує, заявляє і визнає той факт, що при купівлі квартири вона сплатила спільні кошти саме в розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США. Також на думку позивача, оскільки зазначені вище кошти в сумі 36 000 доларів США були витрачені за придбання квартири в період шлюбу спільно та в інтересах їхнього сім`ї, ці кошти були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В подальшому, після витребування цієї квартири з володіння відповідача, це майно втратило змінило власника і втратило статус об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Як наслідок, відповідач [PERSON] набула права грошової вимоги до продавців квартири щодо компенсації їй збитків на рівні вартості сплачених коштів при укладенні договору купівлі-продажу. Водночас, оскільки кошти в сумі 36 000 доларів США, що були витрачені за придбання квартири, були спільними, позивач вважає, що має право вимагати від відповідача компенсації йому Ѕ частини цих коштів. Позивач у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, просив розглянути справу без його участі та без участі представника, рішення ухвалити на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у справі проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначила, що квартира [ADDRESS] придбана за її особисті кошти. Окрім того, зазначена квартира витребувана у неї на користь третьої особи. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~\~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 05 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайському реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Харківській області між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб за актовим записом № 138, що підтверджується виданим 05 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайському реєстраційної служби Первомайського міськрайонного управління юстиції у Харківській області свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого 27 листопада 2015 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. за №5158 ( [PERSON] продавець, [PERSON] - покупець), в період шлюбу 27 листопада 2015 року [PERSON] за суму еквівалентній 36 000 доларів США придбала у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.п.3 п.7 Зазначеного договору купівлі продажу, нотаріусом доведена до відома сторін заява від чоловіка Покупця про те, що його дружина набуває нерухомість за рахунок особистих коштів, справжність якого засвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського округу Жовнір В.В. 27.11.2015 року за реєстровим № 5157. Також на ухвалу суду про витребування доказів, Приватним нотаріус Харківського міського округу Жовнір В.В. надана копія заяви, виданої 27.11.2015 року від [PERSON] , за реєстровим №5157, з якої вбачається, що [PERSON] повідомляє, що його дружина, [PERSON] , набуває квартиру [ADDRESS] за рахунок особистих коштів. Тому право власність на цю нерухомість він не набуває. Таким чином, вищевказане майно буде вважатися особистою приватною власністю його дружини [PERSON] і правовий режим спільного майна подружжя на цю нерухомість розповсюджуватися не буде. Згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 Цивільного кодексу України.) Частинами 1,2ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК Українивстановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя, лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Відповідно до ст.60\~СК України зазначена квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу, у зв`язку з чим, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини коштів, витрачених на її придбання, суд не вбачає. Окрім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року по справі № 645/3405/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року, вищезазначену квартиру [ADDRESS] було витребувано у [PERSON] на користь законного власника [PERSON] Згідно зі\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі\~статтею 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed