Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

27.01.2022 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 2010 року по даний час проживали однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] . У свідоцтві про народження серія [NUMBER] вказано батьків: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Разом з відповідачем та сином [PERSON] він проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з січня 2013 року по даний час. Він та відповідач проживають як подружжя, ведуть спільний побут, виховують сина, проводять спільно дозвілля. В жовтні 2018 року сім`я (позивач, відповідач та син [PERSON] ) відвідала Грузію. 04.08.2021 року він взяв в позику від [PERSON] в розмірі 30000 доларів США на придбання і ремонт житла у селі Глинськ, які зобов`язався повернути на першу вимогу, про що надав розписку. В розписці не вказується, що кошти беруться в позику за згодою членів сім`ї або певних осіб та відсутні їх підписи. Він за позичені кошти планував придбати для себе та оформити придбаний будинок та земельну ділянку на себе. Для прискорення процедури оформлення він, довіряючи відповідачу, 06.08.2021 передав їй кошти та доручив 06.08.2021 зайнятися оформленням всіх документів, щоб він лише підійшов до нотаріуса у визначений час і підписав їх. При передачі коштів він повідомив відповідачу, що кошти позичив в людини, написав їй розписку і повинен їх заробити, щоб віддати, оскільки вже давно має на меті придбати для себе будиночок в селі із земельною ділянкою. Проте, прибувши до нотаріуса, виявив, що договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки вже підписані, документи оформлені нотаріусом, з продавцем проведений розрахунок та продавець вже залишив приміщення нотаріуса. За умовами до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.08.2021, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 956, [PERSON] (продавець) передав у власність (продав), а [PERSON] (покупець) набула у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 289900 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Відповідно до звіту про оцінку будинку з господарськими будівлями та спорудами, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] [INFO] (ідентифікатор за базою ФДМУ - АМЧБКТ618604) вартість житлового будинку становить 289900 грн. В п. 1.8 договору вказано, що покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець в зареєстрованому шлюбі не перебуває і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання житлового будинку за цим договором, є її особистою власністю. В п. 1.9 договору покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються нею на придбання вказаної нерухомості, набуті законним шляхом, що підтверджується її підписом під цим договором. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2021, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 958, [PERSON] (продавець) передав у власність (продав), а [PERSON] (покупець) набула у власність (купила) земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 0521680600:01:019:0002, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS]. За домовленістю сторін продаж вчинено за 26200 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Згідно звіту про визначення ринкової вартості земельної ділянки, складеного ФОП [PERSON] [INFO] (ідентифікатор за базою ФДМУ - УЖГЗАР516909) вартість відчужуваної земельної ділянки становить 26200 грн. Відповідно до п. 3.3 договору покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець в зареєстрованому шлюбі не перебуває і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання земельної ділянки за цим договором, є її особистою власністю. Відповідно до п. 3.4 договору покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються ним на придбання вказаної нерухомості, набуті законним шляхом, що підтверджується її підписом під цим договором. Він звернувся до відповідача з претензіями з приводу оформлення нею вищевказаного майна виключно на її ім`я, на що остання зазначила, що визнає його право на це майно, знає, що він його придбав за позичені кошти, але так як вони живуть разом, фактично є подружжя, мають спільну дитину, все це майно належить йому, а при потребі може оформити майно на його ім`я. Попри те, що він повністю повернув позику, відповідач з того часу так і не оформила на його ім`я вказане майно, мотивуючи це якимись юридичними перепонами. За таких обставин, він вимушений звернутись до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання сторін однією чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірне майно. Позивач в підготовче засідання не з`явився, однак надав суду заяву за вх.1513/22 від 17.02.2022 про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім того, від представника позивача-адвоката Герасимчука О.О. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач та її представник-адвокат Піпко А.М., кожен зокрема, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) в період з 2010 року по даний час проживав однією сім`єю з [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) без реєстрації шлюбу. [INFO] в сторін народився син [PERSON] . У свідоцтві про народження серія [NUMBER] вказано батьків: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Разом з відповідачем та сином [PERSON] позивач проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] з січня 2013 року по даний час, що підтверджується довідкою ОСББ «Возз`єднання 34» про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.12.2021. Позивач та відповідач проживають як подружжя, ведуть спільний побут, виховують сина, проводять спільно дозвілля, що підтверджують додані фото. В жовтні 2018 року сім`я (позивач, відповідач та син [PERSON] ) відвідала Грузію, про що свідчать копії їх паспортів та відмітки про візи. 04.08.2021 року позивач взяв в позику від [PERSON] в розмірі 30000 доларів США на придбання і ремонт житла у селі Глинськ, які зобов`язався повернути на першу вимогу, про що надав розписку. В розписці не вказується, що кошти беруться в позику за згодою членів сім`ї або певних осіб та відсутні їх підписи. Позивач за позичені кошти планував придбати для себе та оформити придбаний будинок та земельну ділянку на себе. Для прискорення процедури оформлення позивач, довіряючи відповідачу, 06.08.2021 передав їй кошти та доручив 06.08.2021 зайнятися оформленням всіх документів, щоб він лише підійшов до нотаріуса у визначений час і підписав їх. При передачі коштів позивач повідомив відповідачу, що він кошти позичив в людини, написав їй розписку і повинен їх заробити, щоб віддати, оскільки вже давно має на меті придбати для себе будиночок в селі із земельною ділянкою. Проте, прибувши до нотаріуса, позивач виявив, що договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки вже підписані, документи оформлені нотаріусом, з продавцем проведений розрахунок та продавець вже залишив приміщення нотаріуса. За умовами до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 956, [PERSON] (продавець) передав у власність (продав), а [PERSON] (покупець) набула у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 289900 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Відповідно до звіту про оцінку будинку з господарськими будівлями та спорудами, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] [INFO] (ідентифікатор за базою ФДМУ - АМЧБКТ618604) вартість житлового будинку становить 289900 грн. В п. 1.8 договору вказано, що покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець в зареєстрованому шлюбі не перебуває і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання житлового будинку за цим договором, є її особистою власністю. В п. 1.9 договору покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються нею на придбання вказаної нерухомості, набуті законним шляхом, що підтверджується її підписом під цим договором. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Саміляк О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 958, [PERSON] (продавець) передав у власність (продав), а [PERSON] (покупець) набула у власність (купила) земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 0521680600:01:019:0002, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS]. За домовленістю сторін продаж вчинено за 26200 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Згідно звіту про визначення ринкової вартості земельної ділянки, складеного ФОП [PERSON] [INFO] (ідентифікатор за базою ФДМУ - УЖГЗАР516909) вартість відчужуваної земельної ділянки становить 26200 грн. Відповідно до п. 3.3 договору покупець довів до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що покупець в зареєстрованому шлюбі не перебуває і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання земельної ділянки за цим договором, є її особистою власністю. Відповідно до п. 3.4 договору покупець стверджує, що грошові кошти, які витрачаються ним на придбання вказаної нерухомості, набуті законним шляхом, що підтверджується її підписом під цим договором. Позивач звернувся до відповідача з претензіями з приводу оформлення нею вищевказаного майна виключно на її ім`я, на що остання зазначила, що визнає його право на це майно, знає, що він його придбав за позичені кошти, але так як вони живуть разом, фактично є подружжя, мають спільну дитину, все це майно належить позивачу, а при потребі може оформити його на ім`я позивача. Попри те, що позивач повністю повернув позику, відповідач з того часу так і не оформила на його ім`я вказане майно, мотивуючи це якимись юридичними перепонами. Так, сторони по справі з 2013 року пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, зокрема, існування спільного бюджету та його спільне витрачання на потреби сім`ї, ведуть спільний побут, виховують спільну дитину, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. Ніхто із сторін не перебуває у будь-якому іншому шлюбі та між ними склались усталені відносини, що притаманні подружжю. Встановлення даного факту необхідно позивачу для визнання його права власності на: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 0521680600:01:019:0002, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. В ч. 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) від 10.04.2019 року зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Отже, факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , у період з 01.01.2010 року, без реєстрації шлюбу, що підлягає встановленню, має юридичне значення для позивача, адже він нього залежить виникнення його особистих і майнових прав, зокрема, права на нерухомість. Позивач не має іншої можливості встановити даний факт. Чинним законодавством України не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів, адже юридичний факт проживання осіб однією сім`єю встановлюється в судовому порядку. Визнання права власності позивача на будинок та земельну ділянку ґрунтується на наступному. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зав`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». В постанові Верховного Суду у справі № 643/6799/17 від 30.10.2019 року зроблено такі правові висновки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено таке. До членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 235/9895/15-ц від 06.02.2018 року зроблено наступні правові висновки. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 711/5108/17 від 18.06.2018 року зроблено наступні правові висновки. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, ці правові позиції Верховного Суду вказують, що позивач вправі довести відступ від рівності долей подружжя, надавши відповідні докази в підтвердження обставин, що в Законі визначені як підстава для збільшення його частки в майні подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Таким чином, наявність відповідних боргових зобов`язань має бути врахована при поділі майна подружжя. В постанові Верховного Суду у справі № 639/7335/15-ц від 03.05.2018 року зроблено правовий висновок про те, що дружина може і не знати про борг чоловіка, але несе з ним солідарну відповідальність за повернення, якщо в суді буде встановлено, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, договір позики позивачем було укладено не в інтересах осіб, з яким проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в т.ч. відповідача, без відома відповідача, придбання будинку та земельної ділянки за позичені гроші планувалось здійснити для власних потреб, повернення позичених коштів позивач здійснив одноособово. Позивач внаслідок дій відповідача не став власником майна, для придбання якого позичив кошти, внаслідок чого не може володіти, користуватися, розпоряджатися цим майном на власний розсуд, що обмежує його права. Крім того, відповідач в договорах купівлі-продажу, зазначених вище, вказав недостовірну інформацію що грошові кошти, які витрачаються на придбання будинку та земельної ділянки, є її особистою власністю та набуті законним шляхом. Отже, викладені вище обставини та підтверджуючі їх докази, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та усталена судова практика їх застосування вказують на наявність правових і фактичних підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірне майно. Відповідач по справі позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved