Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

09.03.2021 позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача та просив стягнути із неї 12 350,00 грн як сплачених них коштів за договором купівлі-продажу мобільного телефону, що фактично виконаний не був. Окрім того, просив стягнути із відповідача понесені ним судові витрати, що складаються із сплаченої суми судового збору. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що на початку березня 2019 року він помітив оголошення на сайті OLX про продаж мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue». Поспілкувавшись із продавцем цього пристрою він з`ясував, що йому слід сплатити 12 000 грн вартості телефону та 350,00 грн супутніх витрат за доставку. 11 березня 2019 року ним було перераховано на картковий рахунок відповідача, що відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» 12 350,00 грн, оскільки саме такий рахунок зазначив продавець мобільного телефону, котрий за своєю статтю був чоловіком. 15 березня 2019 року він у відділенні служби доставки ТОВ «Нова пошта» в с. Карапиші Обухівського району Київської області отримав посилку від невідомої особи, в якій виявив лише замінний корпус до мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue». В зв`язку з цим він звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього шахрайства. Однак, позитивних результатів така дія не дала. Зазначає, що відповідач уникає з ним зустрічей і не погоджується в добровільному порядку повернути йому грошові кошти. Відповідно до ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року дана справа була передана на розгляд до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області за підсудністю. 26.08.2021 справа надійшла до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області та передана на розгляд судді відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою цього суду від 13.09.2021 в даній справі було відкрите провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 11.10.2021. 11.10.2021 позивач в судовому засіданні подав заяву про зміну предмета позову та просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути із відповідача 12 350,00 грн помилково сплачених коштів, а також 1 942 грн 17 коп. відсотків за користування його грошима та понесені судові витрати, що складаються із суми сплаченого судового збору. У подальшому, 09.12.2021 збільшив суму майнової вимоги і просив стягнути із відповідача відсотки за користування його грошима в розмірі 2 070 грн 80 коп. Зазначена позовна вимога не містить жодної аргументації щодо суті позовних вимог, а вмотивована лише посиланням на помилковість дій самого позивача під час здійснення ним платежу та норму ст. 1212 ЦК України. Також просив стягнути із відповідача витрати на проїзд до суду в зв`язку із розглядом справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, будучи обізнаним із предметом доказування, що було роз`яснено йому судом та пояснив суду таке. 11.03.2019 він на сайті OLX знайшов оголошення про продаж мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue» за 12 000,00 грн. Продавцем була особа, що ідентифікована на цьому сайті як [PERSON] . Поспілкувавшись із продавцем цього пристрою він з`ясував, що йому слід сплатити 12 000,00 грн вартості телефону та 350,00 грн супутніх витрат за доставку, але не на його рахунок, а на рахунок іншої особи. Номер карткового рахунку цей чоловік йому продиктував по телефону і він того ж дня близько 11 год 38 хв. перерахував всю суму на обумовлений продавцем телефону банківський рахунок. Після цього цей чоловік на ім`я [PERSON] зателефонував до нього і сказав, що гроші надійшли і угода відбудеться. 15 березня 2019 року він у відділенні служби доставки ТОВ «Нова пошта» в с. Карапиші Обухівського району Київської області отримав посилку від невідомої особи, в якій виявив лише замінний корпус до мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue». Він почав телефонувати продавцю на ім`я [PERSON] , але він не відповідав на його дзвінки. Зрозумівши, що його ошукали, він звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього шахрайства. Однак, позитивних результатів така дія не дала. Зазначає, що відповідача вперше бачить у суді, ніколи з нею не спілкувався будь-якими засобами зв`язку, послуг у неї через будь-які електронні сервіси не замовляв, про сервісну службу cabanchik.ua чує вперше і ніяких відгуків про роботу відповідача на цьому електронному сервісі ніколи не залишав. Відповідач в суді позов не визнала та пояснила, що ніяких коштів вона не привласнювала, а тому наміру повертати позивачу гроші вона не має. На підтвердження цього просила допитати її в якості свідка по справі за її згодою. Як свідок відповідач показала суду, що вона є пенсіонером і задля підзаробітку зареєструвалася на сайті cabanchik.ua, де здійснюється розміщення замовлень на виконання певних робіт чи послуг. Всі її анкетні дані та номер банківського рахунку має адміністратор цього сайту. Також він має інформацію і про замовника послуг. 11.03.2021 вона була в м. Києві у свого колишнього чоловіка за яким здійснювала догляд та в своїх дітей. Через сайт cabanchik.ua їй прийшло замовлення про доставку. Вартість її послуги складала 170 грн. Замовником був користувач, що ідентифікував себе на сайті як [PERSON] . Предметом замовлення було поздоровлення його дівчини на ім`я [PERSON] грошима в конверті з вітальною листівкою, який треба було доставити в приміщення кафе «Під шофе» в м. Києві поблизу ст. м. «Площа Льва Толстого». Вона назвала замовнику номер її кредитного карткового рахунку і попередила про це, адже банком буде знята комісія за зняття готівки. Замовник ( [PERSON] ) погодився і сказав, що можна виїжджати на виконання завдання, адже поки вона доїде з свого місця проживання до місця виконання завдання, то гроші надійдуть на її рахунок. Дійсно, перебуваючи ще в дорозі, на цей рахунок їй надійшли кошти, які вона зняла в банкоматі, придбала за них конверт і листівку для цієї дівчини, вирахувала з цієї суми вартість своїх послуг, передавши гроші в конверті з вітальною листівкою зазначеній замовником особі. Передаючи гроші, вона повідомила отримувача про їх відправника і ця дівчина дуже зраділа, а отже знала його. Після цього вона зняла акт вручення грошей на камеру мобільного телефону, який, нажаль, зараз не працює. Також, відправила SMS-повідомлення замовнику за номером [NUMBER] про виконане завдання і попросила написати на сайті cabanchik.ua відгук про її роботу. Позитивний відгук був написаний замовником. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними суду докази, судом встановлено таке. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, в силу статті 79 цього кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд встановив, що позивач 11.03.2019 на сайті OLX знайшов оголошення про продаж мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue» за 12 000,00 грн. Продавцем була особа, що ідентифікована на цьому сайті як [PERSON] . Під час укладення усного договору купівлі-продажу товару, що за своєю формою не відповідає вимогам статей 206-208 ЦК України, він погодився сплатити 12 350,00 грн продавцю на ім`я [PERSON] , але не на його рахунок, а на рахунок іншої особи. Номер карткового рахунку цей чоловік йому продиктував по телефону. Позивач того ж дня, здійснивши валютно-обмінну операцію в АТ КБ «ПриватБанк» об 11:37 год, додавши наявну у нього національну валюту об 11 год 38 хв. перерахував всю суму на рахунок відповідача, зазначивши призначення платежу як «поповнення рахунку». 15 березня 2019 року позивач у відділені служби доставки ТОВ «Нова пошта» в с. Карапиші Обухівського району Київської області отримав посилку, в якій виявив лише замінний корпус до мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue». Він почав телефонувати продавцю на ім`я [PERSON] , але він не відповідав на його дзвінки. Зрозумівши, що його ошукали, він звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього шахрайства. Однак, позитивних результатів така дія не дала. Твердження позивача про те, що він отримав за 12 350,00 грн не бажаний мобільний телефон, а лише замінний корпус до нього саме від невідомої особи, є неспроможними. Оскільки, служба доставки ТОВ «Нова пошта» має повну інформацію про контрагентів за договорами про доставку і сам позивач має інформацію про відправника, що зазначається в квитанції про доставку та його SMS-інформуванні від ТОВ «Нова пошта» чи його Viber-боті цієї служби доставки. Причин ненадання позивачем суду такої інформації в суді не здобуто. Натомість, позивач надав суду лише квитанцію про оплату ним вартості послуги, а квитанції про отримання посилки суду не надав. Зазначене підтверджується наявними в справі доказами, що подані самим позивачем. Зокрема, роздруківкою із електронного пристрою із зображенням найменування мобільного телефону, що міг бути проданий за 12 000,00 грн користувачем сайту OLX, зареєстрованим під ніком [PERSON] ; квитанціями про здійснення позивачем валютно-обмінної операції в банку та здійснення ним переказу готівки на ім`я відповідача; квитанцією про сплату позивачем вартості послуг доставки товару в [ADDRESS] ; довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивач поповнив 11.03.2019 картковий рахунок відповідача. Із наданих відповідачем доказів вбачається, що вона зареєстрована на сайті cabanchik.ua як виконавець послуг і 11.03.2019 отримала від користувача, що користується ніком [PERSON] замовлення. У профілі відповідача міститься її фотографія, що відповідає дійсності. У профілі замовника також міститься фотографія, ідентичність якої з ним судом не встановлено за відсутністю доказів. Замовлення слід було виконати в період часу з 12:00 год до 16:00 год 11.03.2019 в діапазоні від вул. В.Василькіська, 72 до вул. Пушкінська, 43 в м. Києві . Видом послуги була кур`єрська доставка документів, а в дійсності - грошей. У статусі замовлення виставлено позначку «виконано». Від імені користувача [PERSON] таке замовлення було створено 11.03.2019 о 09:24 год, а вже о 14:00 год було позначено про його оплату та виконання. Цим же замовником було виставлено оцінку виконання замовлення як «відмінно» та залишено відгук «Все чудово! Дякую за завдання», «Рекомендую». На сайті cabanchik.ua відповідач зареєстрована з 08.08.2018, її паспортні дані перевірені, і вона виконала за цей період, зокрема 69 кур`єрських послуг. Із відповіді ТОВ «ЕВО ВЕНЧЕРЗ», що є адміністратором сайту cabanchik.ua вбачається, що користувача з номером мобільного телефону [NUMBER] , яким користується позивач або електронною поштою [INFO] не зареєстровано. Чи належить така адреса електронної пошти позивачу судом не встановлено в зв`язку з відсутністю доказів у справі. На звернення позивача до правоохоронних органів щодо притягнення винних осіб за шахрайські дії щодо нього та його майна він отримав відповіді від Миронівського відділу поліції ГУ НП в Київській області та Кагарлицької місцевої прокуратури з яких вбачається, що за його заявою 16.03.2019 були внесені відповідні відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 190 КК України, але 31.03.2020 було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків проведення досудового розслідування. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов. По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору. Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 Цивільного кодексу України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів. Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Можливо прийти до висновку, що відповідач, отримавши гроші від [PERSON] , позивача по справі, ідентифікувала його як замовника послуги [PERSON] , а тому не мала сумніву в правомірності чи відсутності правової підстави в отриманні грошових коштів на її картковий рахунок в установі банку. Відповідно до приписів п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суду більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. З наданих сторонами суду доказів встановити таке не вбачається за можливе, оскільки певні докази в справі могли та можуть бути здобуті в межах кримінального судочинства за фактом вчинення відносно позивача шахрайських дій, що призвели до його обману. Адже, він фактично придбав за 12 350,00 грн замінний корпус до мобільного телефону «Huawei P20 Pro 6/128Gb Midnight Blue», а не сам телефон. Його дії по виявленню продавця неналежного товару свідчать про те, що саме він свідомо вчиняв активні дії по сплаті коштів. Тому, його порушене право підлягає поновленню як право споживача або ж потерпілого в кримінальному провадженні. Так само, як і дії відповідача, яка, ймовірно поза своєю волею, прийняла участь в одному із етапів вчинення невстановленою особою (невстановленими особами) протиправних дій щодо позивача. Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Як свідчить зміст наявних серед матеріалів справи доказів невстановлена особа продавця запропонувала позивачу сплатити гроші; позивач, як платник, сплатив ці кошти, але на рахунок відповідача; відповідач же, як виконавець, взяла на себе зобов`язання виконати певну послугу перед третьою особою і сприйняла отриманий нею платіж як замовлення та оплату за його виконання. Тобто у правовідносинах, які виникли, позивач, не набував жодних прав щодо відповідача, натомість приймав на себе зобов`язання з оплати обумовлених послуг перед продавцем товару. На переконання суду, пояснення позивача про помилковість здійснення ним платежу відповідачу, суперечить вищевказаним принципам, і не є достатнім для підтвердження обставини безпідставного отримання спірних коштів відповідачем, оскільки призначення платежу визначено як «поповнення рахунку». Насправді ж, це мала бути оплата товару, який позивач отримав, але не такого артикулу. Недотримання позивачем вимог цивільного законодавства, що регулює порядок укладення договорів між фізичними особами, в тому числі і в електронній формі; прояв ним недбалості чи введення його в оману контрагентом за договором; приховування чи ненадання ним суду доказів щодо імені контрагента за договором, що має бути у нього чи поштової служби; відсутність належних та достовірних доказів на підтвердження всіх трьох складових, що визначені ст. 1212 ЦК України дає суду підстави дійти висновку про необхідність у відмові заявлених позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 3, 11, 16, 206-208, 509, 1212 ЦК України, згідно ст. 12, 76, 81, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed