Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними положення кредитного договору та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 16.03.2018 року було украдено кредитний договір №Р25.00202.003764848, згідно якого їй було надано кошти на поточні потреби у розмірі 98650 грн., строком на 36 місяців. Зазначає, що згідно п. 1.4 кредитного договору позичальнику визначено плату за обслуговування кредиту банком. Позичальник сплачує за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Вказує, що згідно графіку платежів загальна вартість плати за обслуговування починаючи з 16.04.2018 року по 16.04.2021 року становить 69962,58 грн., які вона сплатила та повністю виконала зобов`язання за кредитним договором. Вважає, що зазначений пункт кредитного договору щодо плати за обслуговування кредиту є несправедливим, що чітко передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому, на її думку, є підстави для визнання даного пункту недійсним та повернення на її користь сплачених коштів в розмірі 69962,58 грн. Просить суд, визнати недійсними положення кредитного договору №Р25.00202.003764848 від 16.03.2018 року, укладеного між нею та АТ «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів та кредитним договором, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 69962,58 грн., сплачені на нарубок плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором. Від відповідача на адресу суду відзиву на позовну заяву не надходило. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу (далі- ЦК) України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 16.03.2018 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було украдено кредитний договір №Р25.00202.003764848, згідно якого [PERSON] надано кошти на поточні потреби у розмірі 98650 грн., під 10 % річних від залишкової суми кредиту, строком на 36 місяців (а.с. 20-22). Згідно з п.п. 1.4 кредитного договору, за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором. Щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направленні банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором (а.с. 20). Як вбачається із Графіку щомісячних платежів, загальна вартість плати за обслуговування кредитної заборгованості за період з 16.04.2018 року по 16.03.2021 року становить 69962,58 грн. (а.с. 21). Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору [PERSON] було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, оспорюваним пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів. Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19. Крім того, факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати плату за обслуговування кредиту не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, вимога позивача про визнання положення кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту підлягає до задоволення. Також, як, вбачається з виписки відповідача за період з 16.03.2018 року по 26.09.2021 року [PERSON] було сплачено по кредиту на загальну суму 289066,90 грн., з яких 69962,58 грн. відповідач зарахував в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту (а.с. 53-55). Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї статті застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Таким чином, вимога позивача про стягнення сплачених нею коштів в розмірі 69962,58 грн. в рахунок плати за обслуговування кредитної заборгованості також підлягає до задоволення. Вирішуючи клопотання позивача щодо строків звернення до суду із позовом у даній справі та необхідності їх поновлення, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 256, ч.1 ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст.127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №Р25.00202.003764848 укладений 16.03.2018 року (а.с. 20-22). Відтак, строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом завершився 16.03.2021 року. Однак, як вбачається із заяви про поновлення строку на звернення з даним позовом до суду та доданих до неї матеріалів, [PERSON] в період з 10.03.2021 року по 03.09.2021 року хворіла на бронхіт, який переріс в пневмонію важкого ступеня, лікування відбувалось стаціонарно у лікарні (а.с. 8-13). Зазначена обставина, на думку суду, є поважною та такою , що зумовлює об`єктивну неможливість у позивача вчасно звернутися до суду із даним позовом. Таким чином, суд вважає поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності, а тому, відповідно до положень ст. 127 ЦПК України, приходить до висновку про поновлення строку на звернення з вказаним позовом до суду. Разом з тим, оскільки, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір в розмірі 1816 грн. (дві вимоги майнового та немайнового характеру по 908 грн.), слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved