Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування в якому вказувала, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої серед іншого майна увійшло право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га., розташованою на території Прибужанівської (раніше Тімірязєвської) сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, що належало спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 20 лютого 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №61. Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька та частину її оформила. Проте нотаріус Другої Вознесенської державної нотаріальної контори відмовила позивачці в оформленні спадкових прав щодо права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з тим, що вказане право не входить до складу спадщини, а тому спадкуванню не підлягає. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просила в судовому порядку визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га., розташованою на території Прибужанівської (раніше Тімірязєвської) сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеною для ведення особистого підсобного господарства в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача\~-\~Прибужанівської сільської\~ради Вознесенського\~району в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - нотаріус Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Онищенко Л.В. в судове засідання не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі з поясненнями про те, що право постійного користування земельною ділянкою припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, не входить до складу спадщини, а тому не підлягає спадкуванню. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки [PERSON] не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої серед іншого майна увійшло право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га., розташованою на території Прибужанівської (раніше Тімірязєвської) сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, що належало спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 20 лютого 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №61. Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька та частину її оформила. Проте нотаріус Другої Вознесенської державної нотаріальної контори відмовила позивачці в оформленні спадкових прав щодо права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з тим, що вказане право не входить до складу спадщини, а тому спадкуванню не підлягає. Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7, ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23, ч.ч. 1-3 ст. 56 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час видачі спадкодавцю правовстановлюючого документа на право постійного користування земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам. Сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Таким чином, [PERSON] за життя на законних підставах набув право постійного користування спірною земельною ділянкою. 01 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року. Згідно ч. 1 ст. 92 вказаного ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які можуть набувати земельні ділянки у постійне користування, визначений у ч. 2 ст. 92 ЗК України. Фізичні особи до вказаного переліку не належать. Згідно п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Разом з тим, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 визнав неконституційними положення п. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення у зв`язку з тим, що через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України. Також Конституційний Суд України у вказаному рішенні зазначив, що стаття 92 ЗК України\~не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб. Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 листопада 2019 року у справі №906/392/18, відповідно до частини першої\~статті 92 ЗК України\~право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Стаття 22 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (чинного на час видачі державного акта) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 вересня 2005 року\~№ 5-рп/2005 вказав, що\~стаття 92 ЗК України\~не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб (Постанова Кабінету Міністрів від 2 квітня 2002 року № 449 (чинна до 23 липня 2013 року). Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.\~\~ Разом із тим, відповідно до\~статті 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. За приписами статті\~152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. \~Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених\~статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005. Крім цього, згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц \~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також\~стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року\~не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта)\~земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у\~статті 1219 ЦК України.\~За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Згідно положень Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені\~статтею 608\~цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України). Таким чином, належне [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0 га., розташованою на території Прибужанівської (раніше Тімірязєвської) сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, як майнове право, увійшло до складу спадщини після його смерті та може успадковуватися на загальних підставах. Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом. Судом встановлено, що позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину після смерті батька. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов`язкову частку, судом не виявлено. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом, має право на спадщину у вигляді права постійного користування землею, проте не має іншої можливості оформити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved