Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду 16.12.2021 з указаним позовом та просить усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , шляхом в15 лютого 2022 рокуизнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстрований її син - відповідач у справі [PERSON] , який у будинку не проживає та в добровільному порядку не бажає знятися з обліку за місцем реєстрації, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні його майном. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] надав клопотання, у якому просив розглянути справу за його та позивача відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.41). Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не надав (а.с. 39,40). Суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, оскільки неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, що узгоджується з положеннями ст. 223 ЦПК України. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, неподання останнім відзиву у встановлений судом строк, суд постановив в силу ст. 280 ЦПК України, ухвалити в справі заочне рішення, на підставі наявних доказів та за відсутності заперечень з боку представника позивача проти заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку від 15.07.2013 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013 (а.с.8-13). Згідно з довідки виконкому Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 29.11.2021 № 688 за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстровані син [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] (а.с.6). Складеним старостою Шевченківського старостинського округу Глеюватської сільської ради Гришиною С. 10.12.2021 актом, за участі [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , засвідчено, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] , з вересня 2020 по теперішній час (а.с. 12). У позовній заяві представник позивача вказує на те, що відповідач за місцем своєї реєстрації не з`являється та добровільно не бажає її відмінити. Будь-яких домовленостей з відповідачем щодо збереження за ними житлової площі на час не проживання в будинку позивача не існує. Позивач вимушена самостійно сплачувати комунальні платежі за нього, що негативно впливає на її матеріальний стан, та не дозволяє розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, значно обмежуються її законні права користування та розпорядження власністю. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспроюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, дії відповідача по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні їй користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним на праві приватної власності майном, у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , є неправомірними та такими що порушують законні права та інтереси, передбачені ст. 41 Конституції України. Стаття 64 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР) визначає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.07.2003, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Отже, відповідач [PERSON] , у розумінні ст. 64 ЖК УРСР, є членом сім`ї позивача, у зв`язку з чим, застосуванню підлягають вимоги ст. 405 ЦК України. Реалізація встановлених конституційних гарантій відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Як визначено ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім цього, відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Оскільки відповідач своїми діями порушуює законні права та інтереси позивача, то згідно з ст. 391 ЦПК України, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. З огляду на вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відповідач не проживає без поважних причин понад встановлені законом терміни в будинку за вищевказаною адресою, який належить на праві приватної власності позивачу, не сплачує комунальні та інші платежі, будь-якої домовленості між сторонами про збереження житла за відповідачем на час його відсутності не встановлено, тому з метою захисту прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за вказаною адресою. Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 908,00 гривень (а.с.18).

Outcome: approved