Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі «Позивач») звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення боргу. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 15.04.2021 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики. За умовами договору від 15.04.2021 року Відповідач отримав у Позивача в борг грошові кошти в розмірі 1 042 000, 00 грн. та зобов`язувався повернути дану суму коштів до 15.07.2021 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов Позивачем було складено розписку. В порушення взятих на себе зобов`язань Відповідач не повернув Позивачу борг у строк, обумовлений договором позики. Оскільки Відповідач не виконує свого обов`язку за договором і не повертає предмет позики, Позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за розпискою від 15.04.2021 року в розмірі 1 046 539,12 грн. з них: 1 042 000,00 грн. основного боргу, 3% річних в розмірі 4 539,12 грн.;\~ судовий збір в розмірі 10 465,39 грн.; заначити в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснює примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 07.09.2021 року до моменту виконання рішення.\~ 20.10.2021 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.16). 25.11.2021 року ухвалою суду було закрите підготовче провадження, справу було призначено до розгляду по суті (а.с 23). 13.01.2022 року, 17.02.2022 року в судових засіданнях представник Позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. 13.01.2022 року в судовому засіданні Відповідач заперечував проти задоволення позову та пояснив, що надану Позивачем розписку від 15.04.2021 року він дійсно складав власноручно. При цьому, готівкових коштів не отримував, а йому було надано товар. На той час він був неофіційним працівником ФОП [PERSON] , розповсюджував в опт продукцію, яку той виробляв ювелірні вироби. Приблизно за кілька тижнів у травні 2021 року, він відмовився від цієї роботи та повернув нереалізовану частину товару позивачу, а кошти за реалізований товар він отримав від покупців безпосередньо. Пояснив, що існують свідки, які можуть підтвердити викладені ним обставини. Просив оголосити у справі перерву для надання доказів. 17.02.2022 року у судовому засіданні Відповідач пояснив суду, що позовні вимоги не визнає, оскільки хоча і складав власноручно надану Позивачем розписку, втім, грошових коштів не отримував. Будь-яких доказів суду не надав. Відзиву на позов Відповідач суду не надав,\~ будь-яких заяв або клопотань (окрім вищезазначеного про оголошення перерви) ним суду заявлено не було. Суд, вислухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, до якого згідно з практикою Суду відносяться й грошові кошти. У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У той же час, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За правилом ч.ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 15.04.2021 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження укладеного договору та його умов представником Позивача було надано суду оригінал відповідної розписки, складеної особисто Відповідачем (а.с.21). За умовами вказаного договору позики від 15.04.2021 року, Відповідач отримав у Позивача в борг грошові кошти в розмірі 1 042 000, 00 грн. та зобов`язався\~ повернути дану суму коштів до 15.07.2021 року. При цьому, в ході розгляду справи Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання ним зобов`язань за укладеним з Позивачем договором позики. Суд виходить з того, що у даній справі договір позики (розписка) - борговий документ, який укладений між сторонами у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та який наявний у Позивача, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Дана розписка містить розмір отриманих Відповідачем в борг грошових коштів із зобов`язанням та строком їх повернення і особистим підписом Відповідача як позичальника. Стосовно посилань Відповідача на те що факт повернення боргу можуть підтвердити свідки, суд зазначає наступне. На час пред`явлення позову оригінал розписки позичальника про отримання коштів був у позикодавця. Згідно з положеннями ст.545 ЦК України це є одним із свідчень того, що зобов`язання щодо повернення позики позичальником не виконано. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Проте рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків. Так само поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у Позивача боргового документу - розписки Відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Відповідно до положень ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним, доводи Відповідача є необґрунтованими. Такі правові висновки містяться й у постанові Верховного Суду від 04.2019 року у справі №552/4170/16-ц, постанові від 02.09.2020 року у справі №569/24347/18 та інших. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з розрахунком Позивача, який не оспорював в судовому засіданні і Відповідач (а.с. 5). А тому, з Відповідача на користь позивача необхідно стягнути й 3% річних у сумі 4 539,12 грн. З огляду на наведене, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню кошти за договором позики від 15.04.2021 року в сумі 1 042 000,00 грн. та 3% річних у сумі 4539,12 грн., а всього необхідно стягнути\~ 1 046 539,12 грн. Щодо вимоги Позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 07.09.2021 року до моменту виконання рішення суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, а не поклав на суд такий обов`язок. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, оскільки розміщена в процесуальному законі і не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даної вимоги. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судовий збір у сумі 10 465,39 грн. також необхідно стягнути з Відповідача на користь Позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial