Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, посилаючись в його обґрунтування на те, що 15 грудня 2020 року приватний нотаріус Горай Олег Станіславович видав виконавчий напис № 114385 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за договором кредиту в загальній сумі 63980 грн. Вважаючи такий виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, зазначав, що відповідач не довів безспірності заборгованості, а приватний нотаріус не перевірив відсутність її безспірності, а також у порушення закону вчинив напис на кредитному договорі без його нотаріального посвідчення. Таким чином через порушення процедури видачі виконавчого напису просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 114385 від 15 грудня 2020 року приватного нотаріуса Горай О. С. Від представника позивача, адвоката Резнік В. В., до суду також надійшла заява про розширення предмету позову по даній справі шляхом доповнення позовних вимог [PERSON] , вказуючи, що на підставі відповіді від державного виконавця Шаріпової A. C. у січні 2022 року було отримано інформацію про суми стягнутих з позивача коштів в рамках виконавчого провадження № 65052216 на виконання виконавчого напису нотаріусу № 114385 Горай О. С. від 15 грудня 2020 року. Отже, вказані грошові кошти були отримані ТОВ «Веллфін» безпідставно, оскільки вказаний виконавчий напис нотаріусом Горай О. С. було видано із суттєвими порушеннями норм чинного законодавства. Таким чином просив суд додатково до раніше заявлених позовних вимог також повернути позивачу безпідставно набуті за ст. 1212 ЦК відповідачем грошові кошти на загальну суму 16157,37 грн., а також виконавчий збір у сумі 1615,74 грн. та витрати виконавчого провадження у сумі 200 грн., які були стягнуті на виконання оскаржуваного виконавчого напису нотаріусу, шляхом стягнення з ТОВ «Веллфін» на користь [PERSON] безпідставно отриманих коштів при виконанні виконавчого напису № 114385 нотаріусу Горай О. С. у сумі 17973,11 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. За ч. 1, 3 ст. 188 ЦПК в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. На підставі наведених норм суд зазначає, що оскільки судове засідання по розгляду даної справи по суті не проводилось, а представником позивача було подано заяву фактично про об`єднання в одній справі за позовом [PERSON] двох позовних вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення та поданими доказами (як основної та похідної вимоги відповідно), а також внаслідок надходження до суду від представника відповідача відзиву на об`єднані позовні вимоги [PERSON] , то стороною позивача не було порушено передбачену процесуальним законом процедуру об`єднання декількох вимог в одній позовній заяві по даній справі. Не погоджуючись із позовом [PERSON] , представник відповідача, [PERSON] , подала суду письмові пояснення, які по суті є відзивом на об`єднані позовні вимоги [PERSON] , вказуючи, що ТОВ «Веллфін» 1 лютого 2022 р. отримало заяву від представника позивача про збільшення предмета позову по справі № 265/10509/21, однак, не отримавши від суду ухвалу про відкриття провадження по справі та первісної позовної заяви [PERSON] . Додавала, що на користь ТОВ «Веллфін» від [PERSON] фактично надійшли кошти у розмірі 13740,54 грн., а позивач просить суд стягнути кошти з ТОВ «Веллфін» натомість у розмірі 17973,11 грн. Зазначала також, що позивач за кредитним договором № 330568 від 19 грудня 2017 року взяв грошові кошти у ТОВ «Веллфін» в сумі 2000 грн., однак у строк до 19 січня 2018 року їх не повернув та не сплатив відсотки за позику, хоча позивач не одноразово повідомлявся про необхідність сплати коштів, тому відповідач був змушений звернутися до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису з метою захисту своїх законних прав та інтересів. На підставі переліченого просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Резнік В. В., у судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник ТОВ «Веллфін», [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити спір за відсутності представника відповідача, наполягаючи при цьому на поданому відзиві та заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Треті особи, приватний нотаріус Горай О. С. та представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання також не з`явились, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 15 грудня 2020 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу, Горай Олег Станіславович, видав на підставі п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 114385, за яким з [PERSON] , [INFO] , за договором кредиту № 330568 від 19 грудня 2017 року, укладеним з ТОВ «Веллфін», на користь відповідача звернуто стягнення на заборгованість за період з 19 грудня 2017 року по 2 березня 2020 року на суму 63080 грн., а також 900 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача в загальному розмірі 63980 грн. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача державним виконавцем Лівобережного відділу ДВС у м. Маріуполі було 8 квітня 2021 року постановою відкрито виконавче провадження № 65052216 про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу Горай О. С. від 15 грудня 2020 року, реєстр № 114385. Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року), документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого «Переліку документів» «кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» При цьому ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість, суд встановив, що договір кредиту № 330568 від 19 грудня 2017 року, укладений позивачем із ТОВ «Веллфін», не був нотаріально посвідчений, внаслідок чого у порушення ст. 87 Закону України «Про нотаріат», пп. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», приватним нотаріусом Горай О. С. було видано 15 грудня 2020 року спірний виконавчий напис, реєстр № 114385. Також суд зазначає, що на підставі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Тобто сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі № 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на наведене, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «Веллфін». Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом Горай О. С. процедури вчинення виконавчого напису від 15 грудня 2020 року, реєстр № 114385, за яким з [PERSON] за кредитним договором № 330568 від 19 грудня 2017 року, укладеним з ТОВ «Веллфін», на користь ТОВ «Веллфін» звернуто стягнення на заборгованість у загальній сумі 63980 грн., то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно із переліченим вмотивуванням заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в цій частині шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Горай О. С. від 15 грудня 2020 року, реєстр № 114385. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За ч. 3 ст. 1212 ЦК положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна, є формою реалізації охоронного право відношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів. Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт, сплати коштів. Відповідно, за відсутності правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Набуття майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Зі змісту ст. 1212 ЦК можна зробити висновок, що не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Так одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Тому особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК. При цьому судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили та за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 вересня 2021 року по справі № 201/6498/20. У цьому сенсі суд зазначає, що згідно із відповіддю Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області від 24 грудня 2021 року вбачається, що в рамках виконавчого провадження № 65052216 про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу Горай О. С. від 15 грудня 2020 року, реєстр № 114385, з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін»» було на користь стягувача стягнуто з боржника суму боргу в розмірі 16157,37 грн., стягнуто виконавчого збору в сумі 1615,74 грн. та утримано 200 грн. витрат виконавчого провадження, що підтверджується вказаною довідкою виконавчої служби станом на 13 грудня 2021 року. При цьому суд не приймає до уваги наданий представником відповідача розрахунок боргу [PERSON] перед ТОВ «Веллфін» за договором позики № 330568 від 19 грудня 2017 року, оскільки предметом даної справи не є встановлення дійсного розміру боргу [PERSON] перед відповідачем на момент розгляду справи в суді, а відсутність у такому розрахунку інформації про перерахування на користь ТОВ «Веллфін» в серпні 2021 року в рамках зазначеного ВП № 65052216 суми боргу [PERSON] в розмірі 2446,83 грн. суперечить матеріалам такого виконавчого провадження, наданим представниками Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області. Також суд відкидає посилання представника відповідача про неотримання первісної позовної заяви [PERSON] , що спростовується матеріалами справи, оскільки в ній мається зворотне поштове повідомлення про вручення представникам ТОВ «Веллфін» ще 28 грудня 2021 року копії позовної заяви [PERSON] та ухвали суду про відкриття провадження по даній справі. Таким чином суд відкидає доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов [PERSON] . Отже, суд зауважує, що позивачем було доведено проведення з нього стягнення грошових коштів за виконавчим написом нотаріусу Горай О. С., реєстр № 114385 від 15 грудня 2020 року, на користь відповідача в рахунок погашення боргу за таким виконавчим написом в загальному розмірі 16157,37 грн. Таким чином, враховуючи встановлені судом правові підстави для повернення [PERSON] відповідно до ст. 1212 ЦК грошових коштів, набутих відповідачем на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, внаслідок часткової доведеності заявлених вимог щодо стягнення з ТОВ «Веллфін» на користь [PERSON] грошових коштів, оскільки витрати виконавчого провадження в сумі 200 грн. та виконавчий збір у сумі 1615,74 грн. не відносяться до майна, набутого ТОВ «Веллфін» без достатньої правової підстави, внаслідок чого в цій частині похідні позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі саме 16157,37 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору внаслідок подання до суду такого позову та заяви про його забезпечення, від сплати яких позивача звільнено за законом, у загальному розмірі 1362 грн. підлягають таким чином стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial