Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5536, вчинений 03.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором №2608/0607/64-017 від 07.06.2017 в розмірі 128594,15 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал». В обґрунтування позову зазначає, що 07.06.2007 між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 2608/0607/64-017, на підставі якого банк надав кредит в сумі 11400,00 доларів США на строк з 07.06.2007 по 06.06.2012, зі сплатою 12,8 % річних за весь строк користування кредитом, який був забезпечений переданням банку у заставу належного їй на праві власності майна, а саме: автомобіля марки ГАЗ 2705414, 2007 року випуску, державний реєстраційний № [NUMBER] . Вказує, що у січні 2009 року вона отримала від АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк», повідомлення про зміну умов кредитного договору № 2608/0607/64-017 від 07.06.2007, в якому повідомлялось про те, що умови кредитного договору змінено і строк виконання її зобов`язань у повному обсязі (повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобовязань) настає на десятий календарний день з 12.01.2009, тобто дня направлення цього повідомлення. 02.03.2010 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-2561/10 було задоволено позов ВАТ «Сведбанк» та стягнуто з неї заборгованість за кредитним договором у розмірі 9259,18 доларів США та 6413,23 грн. При цьому, позивач зазначила, що 02.02.2012 ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 11 відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» право вимоги до неї за кредитним договором у сумі - 148396,13 грн, з яких: 68 703,43 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 29 098,97 грн - заборгованість по відсотками; 50503,73 грн - нарахована банком пеня (кількість днів прострочення станом на 02 лютого 2012 року - 1171 день) та договором застави від 07.06.2007. Проте зауважила, що залишилось поза увагою банку та ТОВ «Вердикт Фінанс» питання що відступлення банком грошових сум, що були стягнуті з неї за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-2561/10, при цьому, у неї відсутня будь-яка інформація та документи щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.03.2010 у справі № 2-2561/10 та про зміну кредитора у виконавчому провадженні, з банку на ТОВ «Вердикт Фінанс». Крім цього, зазначила, що ТОВ «Вердикт Фінанс» у судовому порядку звернуло стягнення на належний їй автомобіль, вартість якого за договором застави складала 63980,00 грн, шляхом продажу вказаного автомобіля ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу. Під час примусового виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2013 у справі № 182/7978/13-ц у неї було вилучено вказаний автомобіль та реалізовано ТОВ «Вердикт Фінанс» з метою погашення її заборгованості за кредитним договором. При цьому, зауважила, що ТОВ «Вердикт Фінанс» її не повідомляло про суму грошових коштів, що були отримані від реалізації зазначеного автомобіля та про розподіл отриманих коштів їх зарахування у рахунок погашення її заборгованості за кредитним договором. Отже, вважає, що з моменту отримання ТОВ «Вердикт Фінанс» грошових коштів за реалізований у процедурі примусового виконання судового рішення предмет застави, у ТОВ «Вердикт Фінанс» виникло право вимоги до неї про стягнення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі, що залишилась не погашеною після реалізації предмету застави. Таким чином, наголошувала, що з дня ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення у справі № 2-2561/10 до дня звернення з цим позовом до суду, вона не володіє будь-якою інформацією щодо розміру її заборгованості перед ПАТ «Сведбанк» та/або ТОВ «Вердикт Фінанс» за кредитним договором. При цьому, вказала, що 03.12.2020 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором №2608/0607/64-017 від 07.06.2017 в розмірі 128594,15 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Зважаючи на вищенаведені обставини позивач вважає, що оспорюваний виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом з порушенням вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, оскільки, подані відповідачем нотаріусу документи не підтверджують безспірність заборгованості, при вчиненні виконавчого напису відповідачем не надано нотаріусу первинні документи щодо видачі кредиту, а також, будь-які інші документи щодо здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому, вважає, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем є безспірним. Крім цього, їй не відома точна дата виникнення у ТОВ «Вердикт Фінанс» права вимоги до неї щодо сплати суми кредиту, процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконані зобов`язань у сумі, що залишилась не погашеною після реалізації предмету застави, у виконавчому написі і в поданих відповідачем приватному нотаріусу документах відсутня будь-яка інформація, яка б безсумнівно встановлювала, що заборгованість, яку пропонується з неї стягнути, виникла виключно в межах строку, визначеного у виконавчому написі та строку, передбаченого ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, зауважила, що приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису керувалася пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, який було на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису визнано нечинним та незаконним, тобто, вчинила оспорюваний виконавчий напис на борговому документі, який не посвідчений нотаріально. Таким чином, позивач, вважаючи, що є достатньо підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 23.03.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 21.05.2021 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. 28.09.2021 від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. При цьому, у відзиві відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, зазначивши, що відповідачем були дотримані всі вимоги чинного законодавства для вчинення виконавчого напису нотаріусом. У клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу відповідач зазначив, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною щодо іншої сторони спору та є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом, та є неспівмірною у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, що суперечить принципам розумності та справедливості, зважаючи на незначну складність справи, розгляд справи в спрощеному провадженні, а також позивачем не надано належних та допустимих доказів понесених витрат. У судове засідання, призначене на 21.02.2022, позивач та її представник не з`явилися, про день та час розгляду справи сповіщені належним чином, від представника позивача надійшла заява від 21.02.2022 про розгляд справи без його участі. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, поважність причин неявки не повідомляв. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю., в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, пояснень щодо позову чи відзиву, відповідно до ч. 3 ст. 278 ЦПК України, не надходило. При цьому до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.06.2007 між [PERSON] та АКБ «ТАС- Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 2608/0607/64-017 на підставі якого банк видав позивачу кредит в сумі 11400,00 доларів США на строк з 07.06.2007 по 06.06.2012, зі сплатою 12,8 % річних за весь строк користування кредитом. Згідно п. 3 Кредитного договору порядок погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів здійснюється щомісяця через касу банку згідно Додатку № 1, що є невід`ємною частиною останнього. Відповідно до договору застави від 07.06.2007, укладеного між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк», виконання зобов`язання [PERSON] з повернення суми одержаного кредиту, сплати процентів за користування ним, неустойки, штрафів, іншої заборгованості, платежів і санкцій за кредитним договором забезпечене переданням АКБ «ТАС-Комерцбанк» у заставу майна позичальника, а саме: автомобіля марки ГАЗ 2705414,2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ Вантажний Фургон, державний реєстраційний № [NUMBER] . Предмет застави належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 06 червня 2007 року. Як вбачається з повідомлення АКБ «ТАС-Комерцбанк», який змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - банк) № 50 від 09.01.2009 про зміну умов Кредитного договору № 2608/0607/64-017 від 07 червня 2007 року на адресу [PERSON] , умови кредитного договору змінено і строк виконання [PERSON] своїх зобов`язань у повному обсязі (повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань) настає на десятий календарний день з 12.01.2009, тобто, дня направлення цього повідомлення. У червні 2009 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за Кредитним договором у розмірі 9 259,18 доларів США та 6 413,23 грн. 02.03.2010 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-2561/10 було задоволено позов ВАТ «Сведбанк» та стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Сведбанк» заборгованість станом на 04.06.2009 за кредитним договором в загальному розмірі 9259,18 доларів США та 6 413,23 грн, з яких: заборгованість за кредитом: 8599,00 доларів США, заборгованість за відсотками - 660,18 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 6 413,23 грн та судові витрати. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за його користування шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Також з матеріалів вбачається, що 02.02.2012 ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 11 відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором. При цьому, згідно Витягу з договору факторингу та Витягу з реєстру заборгованостей боржників від 02.02.2012 банк передав ТОВ «Вердикт Фінанс» право вимоги до [PERSON] у сумі - 148396,13 грн., з яких: 68703,43 грн - заборгованість за тілом кредиту; 29098,97 грн - заборгованість за відсотками; 50503,73 грн - нарахована банком пеня (кількість днів прострочення станом на 02 лютого 2012 року - 1171 день). Разом з правом вимоги заборгованості за кредитними договорами ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» права заставодержателя за договорами забезпечення відступлених кредитних зобов`язань, зокрема, за договором застави від 07.06.2007, укладеного з [PERSON] , що підтверджується договором про відступлення прав за договором застави, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс». Крім того, як свідчать матеріали справи, 30.10.2013 рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 182/7978/13-ц позов ТОВ «Вердикт Фінанс» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та ТОВ «Фінансові Перспективи» на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» заборгованість за кредитним зобов`язанням у розмірі 2000,00грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2608/0607/64-017 від 07.06.2007 звернуто стягнення на предмет застави: автотранспортний засіб автомобіль марки автомобіль марки ГАЗ; модель: 2705414, рік випуску: 2007, номер кузова: [NUMBER] ; державний реєстраційний номер: [NUMBER] , вартість якого згідно договору застави складає 63980,00 грн, що на праві власності належить [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ТОВ «Вердикт Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Передано у володіння ТОВ «Вердикт Фінанс» предмет застави автомобіль марки автомобіль марки ГАЗ; модель: 2705414, рік випуску: 2007, номер кузова: [NUMBER] ; державний реєстраційний номер: [NUMBER] , а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що на праві власності належить [PERSON] та знаходиться у нього або інших осіб. При цьому, як вказувала позивача у позовній заяві, під час примусового виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2013 року у справі № 182/7978/13-ц у неї було вилучено вказаний автомобіль та реалізовано ТОВ «Вердикт Фінанс» з метою погашення заборгованості за кредитним договором, при цьому, ТОВ «Вердикт Фінанс» не повідомляло її про суму грошових коштів, що були отримані від реалізації зазначеного автомобіля та про розподіл отриманих коштів і їх зарахування кредитором у рахунок погашення її заборгованості за кредитним договором та з дня ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 02.03.2010 у справі № 2-2561/10 до дня звернення з цим позовом до суду вона не володіє інформацією щодо розміру її заборгованості перед ПАТ «Сведбанк» та/або ТOB «Вердикт Фінанс» та/або іншими кредиторами за кредитним договором. Крім того, як свідчать матеріали справи, 03.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Буджиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис № 5536 про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 2608/0607/64-017 від 07 червня 2007 року, укладеним з ПАТ «Сведбанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору Відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11 від 02.02.2012 є ТОВ «Вердикт Фінанс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору Відступлення Прав Вимоги за кредитними договорами № 16-07/2020 від 16.07.2020 є ТОВ «Вердикт Капітал», далі іменований Стягувач, заборгованість за кредитним договором № 2608/0607/64-017 від 07.06.2007. З умовами виконавчого напису, строк платежу за кредитним договором 2608/0607/64-017 від 07.06.2007 настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості приводиться за період з 16.07.2020 по 01.12.2020. Сума заборгованості складає 128594,15 грн, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 48901,45 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту становить 0,00 грн.; сума заборгованості за відсотками та комісіями складає 79692,70 грн. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плати із стягувача в розмірі 1000,00 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню - 129594,15 грн. 16.01.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарським О.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 64169286 з примусового виконання виконавчого напису № 5536 від 03.12.2020. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. При цьому, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу II Порядку). За підпунктом 3.1. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Крім цього, підпунктами 3.2., 3.5. пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Так, відповідно до пункту 2 Переліку документів № 1172 (із змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів») для одержання виконавчого напису по кредитним договорам, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями подається: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашений заборгованості. Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Як вбачається з преамбули оспорюваного виконавчого напису, останній вчинений 03.12.2021 приватним нотаріусом КМНО Буждиганчук Є.Ю. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Отже, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, редакція Переліку вже не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу кредитного договору. В той же час, з огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення пункту 1 Переліку № 1172 який регламентує, що для одержання виконавчого напису нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Тобто, на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, редакція Переліку передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Наявний у матеріалах справи кредитний договір не є нотаріально посвідченим, відтак, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. За таких обставин, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитним договорам, укладених у простій письмовій формі вже не чинні, а тому, повинен був відмовити відповідачу у вчиненні виконавчого напису на підставі норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Таким чином, оскільки, пункт 1 зазначеного Переліку стосується лише нотаріально посвідчених договорів, а оскільки, такого між позивачем та банком не було укладено, були відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження №12-5гс21), оскільки, у судовому порядку постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Укладений між первісним кредитором та позивачем кредитний договір, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. При цьому, в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 визначено наступну правову позицію: «95. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню». Таким чином, з огляду на викладене вище, досліджуючи правові підстави вчиненого оскаржуваного виконавчого напису, який, зокрема, ґрунтувався на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 від 29.06.1999, у нотаріуса було відсутнє право на вчинення виконавчого напису, адже, нотаріус позбавлений можливості вчиняти такі написи щодо правочину, який не був нотаріально посвідчений, що є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999, відтак, й сума заборгованості, яка стягнута за виконавчим написом не може вважатися безспірною. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Відповідно до п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» від 04.07.2018 № 75, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №61-517св18. Крім того, правова позиція щодо визначення документів такими, які підтверджують безспірність заборгованості, сформована вищими судовими інстанціями. Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 червня 2011 року №6-4882св11 зазначено: «Відповідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості». У постанові Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2011 року №5015/1965/11 зазначено: «Безспірність заборгованості можуть підтверджувати виключно первинні бухгалтерські документи, оформлені у відповідності зі статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» при вчиненні оспорюваного виконавчого напису». Аналіз зазначених вище норм та висновків вищих судових інстанцій дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки з особових рахунків клієнтів можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. В матеріалах виконавчого провадження міститься виписка з особового рахунка № [NUMBER] [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № 2608/0607/64-017, яка надана відповідачем приватному нотаріусу на підтвердження безспірності заборгованості. Згідно вказаної виписки, заборгованість перед відповідачем за кредитним договором № 2608/0607/64-0170, у період за 16.07.2020 - 01.12.2020 (включно) складає 128594,15 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 48901,45 грн; заборгованість за процентами та комісією - 79692,70 грн. Між тим, надана нотаріусу для вчинення нотаріального напису виписка з особового рахунку за кредитним договором станом на 01.12.2020 не містить даних по банківських операціях по особовому рахунку позивача, не відображає рух коштів та наявність заборгованості, як і не відображено в ній даних по розрахунку стягуваних процентів та комісії що, на думку суду, повинно бути відображено в виписці з особового рахунку відповідно до вимог законодавства, яке регулює діяльність банків. З огляду на викладене, зазначена виписка з особового рахунку за кредитним договором хоча і може слугувати належним доказом щодо заборгованості позивача за кредитним договором, однак, не може бути беззаперечним доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Інших доказів, які б підтверджували факт наявності чи відсутності заборгованості, а також, встановлювали її розмір та які б підтверджували безспірність вимог стягувача та слугували підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису ані матеріали справи ані матеріали виконавчого провадження не містять. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.07.2017 у справі №6-887цс17, з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість саме такого розміру як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018, справа № 61-154св18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17. Крім цього, Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 у справі № 910/13233/17 зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. З огляду на викладене вище, із врахуванням встановлених судом обставин, встановлення наявності безспірної заборгованості, як того вимагає ст. 88 Закону України «Про нотаріат», можливе лише за наявності достовірної та повної інформації щодо суми заборгованості боржника, яка містить інформацію, зокрема, щодо здійснення боржником останньої оплати за кредитом, про нарахування відсотків за його користування, встановлення дійсного розміру заборгованості. А тому, вказану у виконавчому написі заборгованість не можна вважати безспірною. В свою чергу, відповідач у відзиві не спростував доводів позивача, викладених у позовній заяві та доказів на їх спростування не надав. В той же час, приватний нотаріус не переконалася у безспірності вимог стягувача та вчинила виконавчий напис. Вищевикладені факти порушують рівність кредитора та боржника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним чином позицію сторони стягувача, як заінтересованої особи перед нотаріусом на шкоду законним інтересам боржника. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що ані відповідачем, ані приватним нотаріусом не було доведено правомірності вчинення оспорюваного виконавчого напису та приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази безспірності заборгованості, суд дійшов висновку про порушення приватним нотаріусом процедури вчинення вказаної нотаріальної дії, а тому, вимоги позивача обґрунтовані, а тому, підлягають задоволенню, а виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн за подання позову до суду та 454,00 грн за подачу заяви про забезпечення позову, що разом складає суму у розмірі 1362,00 грн.

Outcome: approved