Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

13.12\~.2021року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в сумі 194839,4 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15 червня 2017 року відповідач [PERSON] працюючи на посаді інспектора 1 роти батальйону№2 Управління патрульної поліції в м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим автомобілем Toyota Prius, державний номерний знак [NUMBER] (на синьому фоні) на перехресті вулиць Шевченко та Фалєєвської у м. Миколаєві, порушив Правила дорожнього руху та здійснив зіткнення з автомобілем Mersedes-Benz, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який зазнав механічних ушкоджень та розмір збитків склав 191960 грн. \~ \~ \~ \~Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.08.2017 року було визнано [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн, а рішенням Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2019 року з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як особи відповідальної за збитки, було стягнено на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суму страхового відшкодування - 191960 грн. та судові витрати. Посилаючись на те, що ним покладений рішенням суду обов`язок щодо сплати страхового відшкодування виконано повністю та перераховано 09.07.2019\~року на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» вказані грошові кошти, зазначена шкода була спричинена у період перебування [PERSON] із Департаментом патрульної поліції Національної поліції України у службових правовідносинах, останній має право в порядку зворотної вимоги (регресу) відшкодувати з винної особи розмір виплаченого ним відшкодування в повному обсязі, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги вказуючи, що співробітник поліції, який керує службовим транспортом і вчиняє дорожньо-транспортну пригоду, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє саме цивільний делікт допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Вуїв О.В. в судовому засіданні позов не визнали, суду надали відзив на позовну заяву (а.с.64-71), в якому заявлені вимоги не визнають, аргументуючи це тим, що дані правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та нормами КЗпП України, зокрема, ст. ст. 130, 138, 132 КЗпП України, а не нормами Цивільного кодексу України, що регулюють деліктні правовідносини. Крім того, представник відповідача наполягав на застосуванні визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, у зв`язку з чим просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також вказують, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 року про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як особи відповідальної за збитки, на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суми страхового відшкодування - 191960 грн. в даному провадженні не має преюдиційного значення, оскільки відповідач [PERSON] не був залучений у якості третьої особи до її розгляду, у зв`язку з чим виникають розумні сумніви у відповідності висновку дійсним обставинам та тим пошкодженням, вартість відновлювального ремонту яких викладена у висновку, а тому розмір спричиненої шкоди підлягає доказуванню у справі, що розглядається, але відповідачем не надано доказів розміру спричиненої шкоди. \~ \~ \~ \~Ухвалою Вознесенського\~міськрайонного суду\~Миколаївської області\~від 04\~січня 2022\~року відкрито\~провадження у\~справі за\~правилами спрощеного\~позовного провадження. (а.с.48). \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так судом встановлено, що 15 червня 2017 року відповідач [PERSON] працюючи на посаді інспектора 1 роти батальйону№2 Управління патрульної поліції в м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим автомобілем Toyota Prius, державний номерний знак [NUMBER] (на синьому фоні) на перехресті вулиць Шевченко та Фалєєвської у м. Миколаєві, порушив Правила дорожнього руху та здійснив зіткнення з автомобілем Mersedes-Benz, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який зазнав механічних ушкоджень . \~ \~ \~ \~Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.08.2017 року було визнано [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 29.08.2017 року має преюдиційне значення при розгляді цієї цивільної справи в частині чи мали місце дії та чи вчинені вони відповідачем. Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 року з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, як особи відповідальної за збитки, було стягнено на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суму страхового відшкодування - 191960 грн. та судові витрати в 2879,4грн. За повідомленням Головного управління Державної казначейської служби у Київській області № 7-06/4130 від 10.07.2019 року згідно меморіальних ордерів №593 та №592 на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 року про стягнення з Департаменту патрульної поліції на користь ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суми страхового відшкодування - 191960 грн. та судових витрат в сумі 2879,4 грн. проведено 09.07.2019 року\~примусове списання\~коштів в\~загальній сумі\~194839,4 грн. (а.с.31). \~ \~ \~Таким чином,\~рішення суду\~в частині\~стягнення з\~Департаменту патрульної\~поліції Національної\~поліції України\~грошових коштів\~на страхове\~відшкодування потерпілому\~повністю виконаноза рахунок коштів Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018 року було постановлено без залучення відповідача [PERSON] в якості третьої особи до розгляду позову ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення з Департаменту патрульної поліції страхового відшкодування, а тому згідно статті 82 п.5 ЦПК України, це рішення не носить преюдиційний характер щодо дійсних обставин та тих пошкоджень, вартість відновлювального ремонту яких викладена у висновку, на підставі якого ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» здійснила страхове відшкодування, яке потім стягнула з позивача. Тому розмір спричиненої шкоди підлягає доказуванню у справі, що розглядається на загальних підставах, але позивачем не надано доказів підтвердження розміру спричиненої шкоди. Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. \~ \~ \~ Тобто, якщо у\~справі беруть\~участь нові\~особи,\~то преюдиційний\~характер рішення\~втрачається. Тому не може мати преюдиційного значення під час розгляду даної справи рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2018року у справі №910/1082/18 для особи відповідача [PERSON] , який участі у її розгляді не брав. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що судове рішення ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц та в постанові від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження № 12-158гс 19). \~ \~ \~ \~ Суд звертає увагу, що деліктне зобов`язання виникає з факту заподіяння шкоди (зокрема, майнового) і продовжується до моменту його відшкодування потерпілому в повному обсязі\~особою, яка заподіяла шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і особа, що заподіяла шкоду (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування заподіяння потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка заподіяла шкоду, а іншою особою\~за умови, що законом передбачена такий обов`язок іншої особи, хоча вона шкоди не заподіяла. При цьому по статті 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу)\~до цієї особі у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, яка не завдавала шкоди, свого обов`язку по відшкодуванню потерпілому шкоди, заподіяних іншою особою, потерпілий отримує повне задоволення своїх вимог, і тому\~первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням\~(стаття 599 ЦК України). По даній справі страхувальник «Страхова компанія «Арсенал Страхування», який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги сплаченого страхового відшкодування до особи, відповідальної за завдані збитки - Департаменту патрульної поліції. Спір про право зворотної вимоги і є регресом. Первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. Наразі позивачем Департаментом патрульної поліції подано позов до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність Національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію». Відповідно до ч. ч. 1- 4 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» (в редакції до 15 червня 2017 року, яка діяла на час заподіяння шкоди) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. На поліцейських не поширювалися норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року (в редакції до 15 червня 2017 року, як діяла на час заподіяння шкоди), оскільки дія цього Положення поширювалася лише на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України, а не на поліцейських. В той же час, у Законі України «Про Національну поліцію» (в редакції, що діяла до 15 червня 2017 року) відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським. Оскільки матеріальна відповідальність поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським не врегульовані положеннями спеціального законодавства на момент виникнення спірних правовідносин нормами спеціального законодавства, що регулює проходження служби в органах поліції, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, який врегульовує спірні правовідносини, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю України. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абзац 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» ). Суд зазначає, що у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України або спеціальним законодавством. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює Цивільний кодекс України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником при виконанні ним своїх трудових обов`язків внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки, норми цивільного законодавства не застосовуються. З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин ст. 22 та ст. 1191 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб третьої особи. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Доводи позивача про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдана іншою особою, має право зворотної вимоги(регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України. Посилання позивача на те, що, оскільки відповідач спричинив шкоду відносно особи, а не відносно Департаменту патрульної поліції, за що був притягнений до адміністративної відповідальності, а тому повинен відповідати за причинену ним шкоду відповідно до вимог ст.1191 ЦК України є помилковими. Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми Цивільного кодексу України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми Цивільного кодексу України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 428/1454/18, провадження № 61-43167ск18 в ухвалі від 08 листопада 2018 року. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. \~ Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно ст. 134 КЗпП України відсутні. Виходячи із винних необережних дій відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, тобто при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до відповідача мала бути застосована норма ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] 13.12.2021року, тобто з пропуском річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, який сплив 09.07.2020року, з заявою про його поновлення позивач не звертався. Згідно з ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу з питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, а у відповідності до ст. 234 цього Кодексу в разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233, суд може поновити ці строки. З огляду на зміст зазначених норм права, їх положення про правові наслідки спливу строку звернення до суду можуть застосовуватися лише в тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалося, суд повинен відмовити не через пропущення строку звернення до суду, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Суд вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог за пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed