Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник за довіреністю [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі: 1.Міністерства юстиції України та 2.Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави Україна за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на його користь 285834,52 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 80000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої актом, положення якого визнані неконституційними. Позов мотивований тим, що до 01 січня 2015 року позивач отримував підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ). З 01 січня 2015 року виплату позивачу такого підвищення було припинено у зв`язку із внесенням змін до Закону № 796-ХІІ Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII), підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого, зокрема статтю 39 Закону № 796-ХІІ було виключено. Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції\~ України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76- VIII, яким було внесено зміни до Закону № 796-ХІІ) шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Названим Рішенням Конституційного Суду України вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76- VIII визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, з моменту ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України, тобто з 17 липня 2018 року, відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного виселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ (в редакції, чинній з 09.07.2007). Таким чином, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного виселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ. Згідно з ч.3 ст.152 Конституції України, яка відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України є нормою прямої дії, встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Отже, Законом № 76-VІІІ, а саме його підпунктом 7 пункту 4 розділу І, який визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, позивачу за період з 01.01.2015 року по 16.07.2018 року (тобто за час дії названого закону) завдана матеріальна шкода, оскільки через застосування до позивача в названому періоді неконституційних приписів підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ позивач був позбавлений права отримувати та розпоряджатися підвищенням до пенсії (яке є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини як джерела права), передбаченим статтею 39 Закону № 796-ХІІ - нормою, яку внаслідок прийняття вказаного Закону № 76-VIII з неконституційними положеннями було виключено із Закону № 796-ХІІ. Позивач зазначає, що з огляду на відсутність на даний час закону про порядок відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконституційним (тобто за відсутності закону, про який йдеться в ч.3 ст.152 Конституції України) очевидно, що й нормами Цивільного кодексу України\~ та інших актів цивільного законодавства такі відносини (в тому числі щодо розміру завданої шкоди) не можуть бути врегульовані. З цієї ж причини норми ЦК України (окрім п.п.1, 2 ч.2 ст.23, ч.2 ст.1192 ЦК України) та інших актів цивільного законодавства (окрім ст.1, ч.ч.1, 2 ст.2, ч.1 ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п.п.1, 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007 року, які підлягають використанню як аналогія закону виключно в частині методики/алгоритму розрахунку суми, на яку знецінились грошові кошти внаслідок інфляції, не можуть бути використані навіть як аналогія закону, оскільки не врегульовують подібних за змістом відносин, а в окремих з них (в ч.2 ст.1192 в системному зв`язку з п.п.1, 2 ч.2 ст.23 ЦК У країни) встановлені інші правила, ніж ті, що містяться в практиці Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ), яка, як і Конвенція, згідно з ч.1 ст.9 Конституції України, ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства та має застосуватись судами як джерело права. Отже, в даному випадку за відсутності зазначеного в ч.3 ст.152 Конституції України закону щодо порядку відшкодування державою шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконституційним (який (закон) при цьому самою ж державою в особі Верховної Ради України не приймається вже більше 25 років, саме вищезазначені загальні засади цивільного законодавства у їх поєднанні з принципом верховенства права та положеннями ч.2 ст.3, ч.ч.2, 3 ст.8, ч.3 ст.152 Конституції України і вищевказаною практикою ЄСПЛ є тими нормами поява, які чітко та однозначно встановлюють правило про те, що держава зобов`язана відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, завдану законом, положення якого визнані неконституційними, в повному обсязі. Водночас, окремою - самостійною правовою підставою, яка обґрунтовує, що держава має відшкодувати позивачу шкоду, завдану законом, положення якого визнані неконституційними, повному обсязі є така підстава. Виходячи із загальних засад відповідальності за завдану шкоду, встановлених ч.1 ст.1166 ЦК України та абзацами першим, другим частини третьої статті 22 ЦК України, а також приписів ст.ст.1170, 1173 - 1176 ЦК України, в яких суб`єктом відшкодування шкоди також як і у випадку позивача є держава, інші фізичні особи мають право домогтися від держави як суб`єкта відшкодування шкоди, відшкодування завданої їм матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі. Щодо обґрунтування права вимагати від держави відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому положеннями Закону № 76-VIII, які визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2018, факту завдання йому такої шкоди та її розміру позивач посилається на наступне. Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Частиною другою статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 17.07.2018 року № 6-р/2018, вважає, що передбачені оспорюваними положеннями зміни до Закону № 796, які стосуються обмеження чи скасування пільг, компенсацій і гарантій, призвели до звуження прав осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зниження рівня їх соціального забезпечення. Отже, виклавши таку юридичну позицію в своєму Рішенні Конституційний Суд України в даному випадку вже підтвердив, що прийняття державою Закону № 76-VIII, яким внесені зміни до Закону № 796-ХІІ, що обмежують чи скасовують встановлені Законом № 796-ХІІ пільги, компенсації і гарантії (до яких відноситься й гарантія, передбачена для непрацюючих пенсіонерів статтею 39 Закону № 796-ХІІ), призвело до звуження прав усіх постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи осіб, які до внесення зазначених змін до Закону № 796-ХІІ мали право на відповідні пільги, компенсації та гарантії, а також до зниження рівня їх соціального забезпечення. Іншими словами Конституційний Суд України в даному випадку в своєму Рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018 вже підтвердив факт завдання державою матеріальної шкоди зазначеним особам саме внаслідок прийняття державою в особі Верховної Ради України неконституційних положень Закону № 76-VIII. Отже, оскільки в даному випадку внаслідок прийняття державою закону, що визнаний неконституційним, відбулося скасування гарантії, передбаченої статтею 39 Закону № 796-ХП (в редакції, чинній з 09.07.2007 року), на яку позивач мав право, та яка, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2018, захищена Конституцією від негативних наслідків для позивача (та всіх інших постраждалих, які мають на не неї право) при внесенні змін до законодавства, оскільки є складовою конституційного права, гарантованого кожному ст.50 Конституції України, та обумовлена виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Конституції України, позивач,

Outcome: dismissed