Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що в 2001 році заплатив [PERSON] кошти за придбання будинку в [ADDRESS] з умовою подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. При оформленні документів на будинок з`ясувалося, що [PERSON] не є власником будинку, а діяла на підставі доручення виданого власником [PERSON] . Останній помер в 2005 році, тому укласти договір купівлі-продажу та нотаріального посвідчити не було можливості. Позивач намагався знайти спадкоємців, однак ніхто не цікавився будинком, спадщину не приймав, претензій не пред`являв. Позивач з 2001 року володіє та користується вказаним будинком, веде господарство, підтримує будинок в належному технічному та санітарному стані, обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку, здійснює оплату комунальних послуг. Продовжує на сьогодні відкрито проживати та безперервно. Таким чином, позивач вважає, що з 2001 року добросовісно, вільно та відкрито безперервно користується будинком. Як володілець майна впевнений, що на майно не претендують інші особи, майно не має будь-яких обтяжень та обмежень. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав вимоги позову та просить їх задовольнити. Відповідач Суботцівська сільська рада до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої не заперечив проти задоволення позовних вимог, просить проводити розгляд справи без участі представника. Співвідповідач [PERSON] до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, відзив не надала. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Знам`янської районної державної нотаріальної контори 11.10.1994, зареєстроване в реєстрі за № 1202 та реєстраційного посвідчення Знам`янського бюро технічної інвентаризації від 30.09.1998, [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] 07.06.1999 надав доручення [PERSON] на продаж вказаного будинку за ціну та на умовах за її розсудом, посвідчене головою Богданівської сільської ради. Відповідно до розписки від 07.06.1999 [PERSON] отримав від [PERSON] гроші за продаж домоволодіння, ніяких претензій до покупця не має. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 19.09.1990 Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації, будинок складається із трьох житлових кімнат, веранди, сенів, передпокою та комори. Позивач проживає в будинку з 2001 року, сплачує комунальні послуги, про що надав копії квитанцій про сплату за природний газ та електроенергію. Відповідно до акту обстеження складеного 17.08.2021 депутатом сільської ради та сусідами позивача, [PERSON] проживає фактично без реєстрації за адресою [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті Знам`янською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №46. Згідно з копією спадкової справи спадщину прийняла дружина спадкодавця [PERSON] , однак спірний будинок не входив до спадкової маси та свідоцтва про право на спадщину на нього не видавалося. Після смерті [PERSON] спадщину отримала її донька [PERSON] . Претензій щодо житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] не пред`являла, спадщину на нього не оформляла. За нормами ст.41 Конституції України, ст.ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Пунктом 9 зазначеної постанови Пленуму ВССУ визначено, що відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідна правова позиція також викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими, захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном - будинком [ADDRESS] і понад десять років відкрито, безперервно ним володіє, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому судом взято до уваги постанову Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-ІХ. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На підставі викладеного,

Outcome: approved