Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором, посилаючись на те, що 24 вересня 2018 між ТОВ «Прості Займи» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 180924-150132 на суму 2000 гри зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40 грн. за кожен день такого користування строком на 16 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Кредитний договір було укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства в електронній формі, яка відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової форми. Так відповідач заповнив свої дані на сайті позивача, ознайомившись із правилами та умовами позики, та підтвердив свою згоду на них. Після подачі заявки відповідач отримав унікальний код підтвердження оформлення позики через СМС на свій мобільний номер, зазначений при реєстрації на сайті позивача. Після відповідач ввів отриманий код на сайті, тому підтвердив подачу заявки та підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором у вигляді алфавітно-цифрової послідовності. Таким чином ТОВ «Прості Займи» виконало свої зобов`язання, перерахувавши на банківську картку відповідача платіжною системою ТОВ ФК «Вей Фор Пей» (WayForPay), учасника внутрішньодержавної платіжної системи «Flashpay». Верифікація і додавання карти клієнтом при оформленні договору займу здійснюється за допомогою сторонньої платіжної системи WayForPay, на сторінці якої клієнт самостійно вносить номер карти, CVV, термін дії, телефон, e-mail. За довідкою ТОВ «Вей Фор Пей» 24 вересня 2018 р. об 15:09:14 відповідачу перераховані грошові кошти у розмірі 2000 грн. Отже, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кредит у розмірі 2000 грн. та сплатити проценти у розмірі 640 грн. у строк до 9 жовтня 2018 року. Окрім цього відповідач повинен був у разі виникнення боргу сплатити пеню. При цьому 11 жовтня 2018 р. та 27 жовтня 2018 р. відповідач часткове здійснив внесення коштів на рахунок ТОВ «Прості Займи» в рахунок погашення своєї заборгованості. Враховуючи не проведення відповідачем повернення боргу вчасно, то станом на 30 серпня 2021 р. борг відповідача за договором склав з кредиту 2000 грн., з процентів 42287,65 грн., з пені 166,35 грн., з інфляційних втрат 563,06 грн., з 3% річних 2010,39 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача за кредитним договором № 180924-150132 від 24 вересня 2018 р. на користь позивача загалом борг у сумі 47027,45 грн. та судові витрати у розмірі 2270 грн. Представник позивача, Пономар В. О. , у судове засідання не з`явився, надавши заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд ухвалив рішення за відсутності учасників процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 1, 2 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За ч. 1 ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ч. 1, 3 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом було встановлено, що 24 вересня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Прості Займи» укладено договір, за умовами якого ТОВ «Прості Займи» надало відповідачу кредит у розмірі 2000 грн. строком на 16 днів, тобто до 9 жовтня 2018 року, зі сплатою відсотків в сумі 640 грн., тобто 2% від суми позики (40 грн. на день), що підтверджується заповненням відповідачем електронної форми договору, ознайомленням [PERSON] з умовами укладеного договору, в тому числі «Правилами про порядок надання коштів у позику» та прийняттям оферти відповідача, а також підписанням електронного кредитного договору шляхом отримання СМС з кодом та його ведення відповідачем, проведенням верифікації карти «Приватбанку» [PERSON] , отриманням ним 2000 грн. позики внаслідок транзакції через ТОВ «Вей Фор Пей». Вказані обставини підтверджуються «Правилами про порядок надання коштів у позику ТОВ «Прості Займи» та інформацією щодо порядку отримання кредиту та підписання електронних договорів з ТОВ «Прості Займи». Так [PERSON] поставив відповідну галочку в пункті укладеного 24 вересня 2018 року з позивачем договору: «З Правилами й умовами надання позики ознайомлений, і підтверджую направлення оферти відповідно до запропонованої редакції, а також згоду на обробку персональних даних, в тому числі на передачу даних в бюро кредитних історій». У цьому сенсі суд також вказує, що відповідно до інформаційної довідки ТОВ «Вей Фор Пей» від 30 серпня 2021 року була проведена успішна транзакція переказу грошових коштів ТОВ «Прості Займи» на користь [PERSON] 24 вересня 2018 року об 15:08:08 в сумі 2000 грн., що підтверджується відповіддю від АТ «КБ «Приватбанк» від 26 січня 2022 року про перерахування на карту [PERSON] № [NUMBER] грошових коштів 24 вересня 2018 року об 15-09 год. у розмірі 2000 грн., що відповідає номеру картки, вказаної відповідачем при заповненні заявки на отримання кредиту в ТОВ «Прості Займи». За п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 24 вересня 2018 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд при цьому зазначає, що за абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, суд вказує, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦК. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином суд відхиляє розрахунок ТОВ «Прості Займи» щодо обрахунку розміру боргу відповідача з відсотків за договором від 24 вересня 2018 року, оскільки суд не приймає аргументи позивача про те, що ТОВ «Прості Займи» мав право нараховувати передбачені таким договором проценти позичальнику до повного погашення ним заборгованості. Аналогічна правова позиції була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Таким чином суд зазначає, що нарахування ТОВ «Прості Займи» позичальнику [PERSON] відсотків за межами дії укладеного між ними договору від 24 вересня 2018 року суперечить вимогам закону. За розрахунком заборгованості відповідача станом на 31 серпня 2021 року, наданим представниками позивача, та інформацію від 30 серпня 2021 року ТОВ «Вей Фор Пей», вбачається, що 11 жовтня 2018 року в сумі 786 грн. та 27 жовтня 2018 року в сумі 640 грн. була проведена оплата боргу [PERSON] на користь позивача за договором, укладеним між ними від 24 вересня 2018 року, що загалом складає 1426 грн. Таким чином суд встановив, що [PERSON] повернув частково отриману ним позику в сумі 786 грн. та сплатив 640 грн. нарахованих відсотків за використання позики. Суд також зазначає, що до правовідносин, які склались між сторонами, необхідно застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» було видано Розпорядження № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України, відповідно до п. 20 ч. 1 «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області було віднесено до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином судом було встановлено, що на відповідача, який зареєстрований в [ADDRESS] , розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки відповідного Указу Президента про її завершення на території Донецької області не було видано. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу у його вимогах до відповідача щодо стягнення сум неустойки у вигляді пені за порушення виконання зобов`язання за кредитним договором, що були наховані представниками позивача після 14 квітня 2014 року, оскільки зазначені вимоги суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Отже, виходячи з наведеного, вимоги позивача про стягнення з позичальника пені в сумі 166,35 грн. не підлягають задоволенню. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що судом було встановлено наявність боргу [PERSON] перед ТОВ «Прості Займи» з кредиту саме в сумі 1214 грн. (2000 - 786 = 1214), оскільки з відсотків борг у сумі 640 грн. відповідач погасив, а нараховані позивачем відсотки поза межами строку дії договору від 24 вересня 2018 року та пеня [PERSON] були в порушення вимог закону. Суд зазначає, що у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц. На підставі встановленого судом розміру боргу відповідача перед позивачем судом було обраховано розмір заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Прості Займи» за ч. 2 ст. 625 ЦК. Так, зважаючи на встановлені судом суми боргу позичальника (станом на 9 жовтня 2018 року - 2640 грн., станом на 11 жовтня 2018 року - 1854 грн., станом на 27 жовтня 2018 року - 1214 грн.), суд на підставі визначеного індексу інфляції за період, починаючи з наступного дня наявності такої заборгованості та до вересня 2021 року розрахував суми інфляційних втрат позивача відповідно до долучених до справи розрахунків суду, з яких вбачається, що інфляційні втрати ТОВ «Прості Займи» за ч. 2 ст. 625 ЦК становили 217,79 грн. Також судом на підставі викладеного вмотивування було обраховано 3 % річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого судом боргу відповідача за спірний період, починаючи з наступного дня наявності такої заборгованості та до вересня 2021 року, з огляду на що розмір боргу з 3% річних у [PERSON] перед ТОВ «Прості Займи» загалом становить 106,44 грн. Підсумовуючи, суд зауважує, що позовні вимоги ТОВ «Прості Займи», заявлені до відповідача, підлягають на підставі викладеного судом вмотивування частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з позичальника боргу за договором від 24 вересня 2018 року в загальній сумі 1538,23 грн. (1214 + 217,79 + 106,44 = 1538,23). На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати ТОВ «Прості Займи» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює 74,25 грн. (1538,23 / 47027,45 х 2270 = 74,25).

Outcome: partial