Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Представник позивача - адвокат Галач Т.А. звернулась до суду із зазначеним позовом в інтересах [PERSON] , посилаючись на те, що 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис №52511, про стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКСКРЕДИТ»заборгованості за кредитним договором №4320784 від 22.12.2020 у розмірі 21343,20 грн. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем Сидорук Л.В. відкрито виконавче провадження №66172761. Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено за відсутності правових підстав та з порушення порядку його вчинення, оскільки кредитний договір нотаріально не посвідчувався, документи, які встановлюють безспірність заборгованість боржника перед кредитором відсутні, письмова вимога боржнику про сплату заборгованості за кредитором не надсилалась. Просить визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. 25 січня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що у зв`язку з невиконання боржником умов укладеного між сторонами кредитного договору, йому направлялась претензія з вимогою погашення заборгованості, яка була отримана позивачем, але не виконана. Останній будь-яких заперечень не надав, що свідчило про визнання вимоги та стало підставою звернення до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Позивачем не спростовано суму заборгованості, яка зазначена у виконавчому написі та не надано доказів, що свідчили б про спірність такої суми. На момент вчинення оспорюванного виконавчого напису будь-яких публікацій у вигляді постанов КМУ в Офіційному віснику України чи в Урядовому кур`єрі стосовно внесення змін чи визнання не чинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 не було, на офіційному сайті ВРУ зміни до вказаної постанови також не внесені. Вважають, що оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, щодо визнання нечинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 була винесена, але докази на її виконання відсутні, у відповідача не було підстав вважати вказану постанову КМУ такою, що втратила чинність. Тому стягувач звернувся до приватного нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису, надавши всі необхідні для цього документи. Всі дії відповідача відповідали положенням діючого законодавства України, тому відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Твердження позивача про те, які саме документи надавались приватному нотаріусу для вчинення спірного виконавчого напису є лише його міркуваннями, які не підтверджуються жодним доказом. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відповідач заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу. На його думку зазначений позивачем розмір не є співмірним з предметом спору, не відповідає критерію розумності та дійсної вартості надання послугта не підтверджений належними доказами. Просить суд відмовити у його відшкодуванні. Треті особи у справі пояснень не надали. Ухвалою суду від 13.12.2021 задоволено клопотання позивача про забезпечення даного позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, що оскаржується. Постановою приватного виконавця Сидорук Л.В. зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису №52511 від 24.05.2021 на підставі вказаної ухвали суду. Ухвалою від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, її розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 22 грудня 2020 року між ТОВ "АЛЕКСКРЕДИТ" та [PERSON] укладено Договір про надання кредиту № 4320784, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику кредит в сумі 7550 грн. зі сплатою процентів за його користування. Кінцева дата виконання договору 20.07.2021. Договір укладено в письмовій формі у вигляді електронного документу на сайті кредитодавця. 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №52511 про звернення стягнення з [PERSON] боргу за вказаним кредитним договором в розмірі 19543,20 грн. за період з 22.01.2021 по 19.05.2021. З урахуванням плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 1800 грн., загальна сума, що підлягає стягненню - 21343,20 грн. На підставі заяви ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ», 22 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. відкрито виконавче провадження №66172761 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису. 28.07.2021 приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника [PERSON] , 04 серпня 2021 року постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до довідки від 07 грудня 2021 року, виданої за місцем роботи позивача у ПРАТ «ІНГЗК», із його заробітної плати утримано 13908,40 грн. на підставі виконавчого провадження №66172761. Також встановлено, що Галач Т.А. має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. 06 грудня 2021 року між [PERSON] і адвокатом Галач Т.А. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги, підписано додаток до договору, яким сторони передбачили вид послуг адвоката та його гонорар в розмірі 3000 грн. Квитанцією №629374 від 07.12.2021 року підтверджується сплата позивачем 3000 грн. адвокату за надання правової допомоги згідно договору. Встановленим обставинам відповідають правовідносини, які виникли з приводу законності вчинення виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно зі ст. 87 вказаного Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Стаття 88 цього закону встановлює умови вчинення виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» стягнення заборгованості здійснюється за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Виходячи з правового аналізу вказаних норм можна стверджувати, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повина існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на вказане та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Хоча відповідач у відзиві зазначає про надання нотаріусу для вчинення виконавчого напису належних документів, в тому числі виписки з рахунку боржника із зазначенням сум заборгованості та строків її погашення із відміткою стягувача про непогашення заборгованості, однак остання до відзиву не додана, що позбавляє суд можливості перевірити вказану обставину. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. З матеріалів справи не вбачається, що будь-які з перелічених документів були надані відповідачем приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису. Таким чином наявність заборгованості позивача жодним документом не підтверджено. Відповідно до пункту 2.3 глави 16 розділу II Порядку №296/5 передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору, здійснюється нотаріусом після спливу 30 днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Із наданих суду матеріалів не видно, що боржнику направлялось повідомлення -письмова вимога про усунення порушень, а тому не підтверджено обізнаність позивача про розмір заборгованості до вчинення виконавчого напису нотаріусом. Відповідач не спростував вказану обставину, документи, які були надані ним приватному нотаріусу для вчинення спірного виконавчого напису до суду не направив. Таким чином період стягнення заборгованості, який вказаний у виконавчому написі з 22.01.2021 по 19.05.2021, та наявність заборгованості позивача за кредитним договором у розмірі 19543,20 грн., жодним іншим документом не підтверджено. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів. Відповідно до висновків, викладених у постанові ВП ВС від 21.09.2021 у справі 910/10374/17, нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими, оскільки останні не входять до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку. Як встановлено судом кредитний договір №4320784 від 22.12.2020 року, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідчений. З матеріалів справи не видно, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом дотримано Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: виконавчий напис вчинено на стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором після спливу 30 днів з моменту повідомлення боржника про усунення порушень та було встановлено, що заборгованість є безспірною. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Отже твердження позивача про те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений в порушення вимог законодавства, а тому не підлягає виконанню, слід вважати доведеним через відсутність документів, які б підтвердили зворотнє. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтовантими та доведеними, в розумінні вказаних норм, а тому підлягають задоволенню. Щодо відшкодування позивачу понесених витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. слід зазначити, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 вказано, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем були надані суду копія договору про надання правничої (правової) допомоги від 06.12.2021, додатку №1 до договору, яким встановлено перелік послуг та гонорар адвоката в розмірі 3000 грн., оригінал квитанції №629374 від 07.12.2021 про сплату за договором 3000 грн. Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5,6 ст. 137 ЦПК України). У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що заперечує та просить відмовити у відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки відсутні належні документи на підтвердження надання таких послуг та їх вартості. Також вважає, що заявлена сума відшкодування не є співмірною з даною справою, яка є незначної складності. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved