Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину, покликаючись на те, що 22 січня 2020 року між нею та відповідачем укладено договір про надання фінансового лізингу №АРLV000000000090149 на строк 60 місяців, за яким їй було передано в лізинг автомобіль марки «Volkswagen Scirocco», реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску, вартістю 284000,00 грн. На виконання договору нею сплачено 208843,30 грн. Представником відповідача повідомлено її про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору. Однак, вона вважає, що договір від 22 січня 2020 року є нікчемним, оскільки такий не був нотаріально посвідчений. Просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на її користь 208843,30 грн. Представника відповідача подав до суду відзив, у якому покликається на те, що нормами ЦК України не встановлено обов`язкового нотаріального посвідчення договору лізингу. Крім того, зазначив, що позивач сплатила на виконання договору 200943,33 грн. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 22 січня 2020 року між [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Автокредит Плюс» укладено договір про надання фінансового лізингу №АРLV000000000090149 на строк 60 місяців, за яким позивачу було передано в лізинг автомобіль марки «Volkswagen Scirocco», реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску, вартістю 284000,00 грн. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положення ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки спірний лізинговий договір містить положення, характері для договору найму транспортного засобу, укладеного із фізичною особою, на вказаний договір розповсюджує свою дію вимоги ЦК України, зокрема, в частині обов`язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові №727/9735/15-ц від 06 лютого 2019 року. Внаслідок наведеного, оскільки спірний договір укладено в простій письмовій формі і вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу №АРLV000000000090149 не були дотримані, у зв`язку із чим цей правочин вчинено з порушенням вимог ст. 220, ч. 2 ст. 799 ЦК України, а тому такий договір є нікчемним. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, з урахуванням того, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, суд вважає, що слід застосувати наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] 200943,33 грн. сплачених останнім за нікчемним договором. Однак, суд також відхиляє квитанцію від 08 жовтня 2020 року у розмірі 9000,00 грн. як доказ сплати позивачем коштів на підставі договору лізингу №АРLV000000000090149, оскільки такий сплачено не на користь відповідача. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити частково. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути у дохід держави 2009,43 грн. судового збору.

Outcome: partial