Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він зареєстрований та проживає з 10.04.1964 року в зазначеній квартирі, основним квартиронаймачем якої був його батько - [PERSON] , який проживав разом з матір`ю. Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального фонду востаннє був укладений 25 липня 2000 року ЖЕК-301 з [PERSON] , де вказані члени його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак [PERSON] з 1984 року не проживав в даній квартирі, не вів з позивачем спільного господарства, не сплачував комунальні послуги. 16.12.20211 року позивач разом з членами своєї сім`ї звернувся до органу приватизації із заявою про оформлення передачі квартири в приватну спільну сумісну власність, однак останнім в усній формі було відмовлено в задоволенні такої заяви, оскільки відсутня інформація на якій підставі [PERSON] на чиє ім`я укладений договір найму, вселився у вказану квартиру. Позивач в подальшому звертався в органи державної влади з метою вирішення питання щодо переукладення договору, оскільки квартира була надана [PERSON] як військовослужбовцю, однак останньому було відмовлено, а тому, в зв`язку з неможливістю приватизації квартири, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 27.08.2021 року відкрито провадження в справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. /а.с.90-91/ В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з огляду на те, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла, а тому стверджує про відсутність спору. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зі змісту статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , який в свою чергу є батьком [PERSON] та [PERSON] що стверджується матеріалами справи. /а.с.12, 19-20/ Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу. /а.с.18/ З 25.07.200 року [PERSON] був основним квартиронаймачем [ADDRESS] , загальною площею 25,6 кв.м., згідно технічного паспорта. /а.с.21, 40-43/ Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . /а.с.11/ Позивач неодноразо звертався до органів державної влади із заявами про перекладення договору найму, оформлення передачі в приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . /а.с.22-39,44-58,76/ Як убачається з акту №104 від 20.07.2020 року, складеного ЛКП «Левандівка», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають у зазначеній вище квартирі [ADDRESS] . /а.с.71/ Факт реєстрації родини [PERSON] у вказаній квартирі стверджується також довідками з місця проживання про склад сім`ї і прописки. /а.с.72-73,109/ Як убачається з інформаційної довідки №286599335 від 24.11.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про наявність речових прав на квартиру [ADDRESS] у вказаному реєстрі відсутні. /а.с.144-145/ Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові КЦС у справі № 214/3083/18 провадження № 61-4186св21. В даній справі позивач, не міг не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, а відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності на комунальне житло за набувальною давністю. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла. Крім цього, суд зазначає, що в даному випадку позивачем не доведено що він намагався набути право власності у встановленому законом порядку, з огляду на відсутність доказів про відмову зі сторони Львівської міської ради або інших компетентних органів щодо приватизації квартири. Також, суд позбавлений можливості вирішити питання про визнання за позивачем права власності на квартиру в порядку набувальної давності, оскільки це впливатиме на законні права та інтереси осіб, які зареєстровані разом з позивачем у вказаній квартирі, які також мають право на набуття право власності, але сторона позивача не висловила волі на їх залучення у справу, а відтак, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами віднести на їх рахунок.

Outcome: dismissed