Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

08 грудня 2021 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову вказував, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 18 вересня 2012 року . У даному шлюбі у них народилися діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначив , що судовим наказом Барвінківського райсуду Харківської області від 10.08.2021 з нього на користь [PERSON] стягуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] . та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 09 серпня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття . З 25 серпня 2021 року [PERSON] проживає разом з ним за адресою : [ADDRESS] , та знаходиться на його повному утриманні. Відповідачка за вказаною адресою не проживає, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Посилаючись на зазначене , просив звільнити його від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] . Крім того, просив стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання сина в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно і до досягнення дитини повноліття. Ухвалою судді від 12 грудня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Відповідачка [PERSON] з позовом згодна та пояснила , що дійсно за згодою з позивачем її син [PERSON] , [INFO] , проживає з 25 серпня 2021 року з батьком та знаходиться на його утриманні . З нею проживає донька [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на її повному утримання . З [PERSON] судовим наказом Барвінківського райсуду Харківської області від 10.08.2021 на її користь стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно на кожну дитину , починаючи стягнення з 09 серпня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд, вислухавши пояснення позивача та відповідачки, встановив наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2012 року (а.с.10). Від даного шлюбу сторони мають дітей : [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-12). Судовим наказом Барвінківського райсуду Харківської області від 10.08.2021 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно на кожну дитину, починаючи з 09 серпня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 14). На даний час малолітній [PERSON] разом із батьком [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка за вказаною адресою не проживає, що підтверджується актом депутата Черкаської селищної ради № 40 від 08 листопада 2021 року (а.с. 15). Характеристикою Привільського ЗЗСО 1-11 ст. підтверджується, що [PERSON] , 2013 року народження , навчається у 3 класі в даній школі. Батько приділяє увагу вихованню сина, відвідує батьківські збори (а.с.16). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини). Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Приписи ч. 2, 3 ст. 11 даного Закону наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду з вказаним вище позовом, [PERSON] зазначав про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього аліментів на утримання сина на користь [PERSON] , оскільки син з матір`ю не проживає, а проживає разом з батьком тривалий час. Мати дитини матеріально не піклується про сина. На час винесення судового наказу Барвінківського райсуду Харківської області від 10.08.2021 малолітній [PERSON] проживав разом з матір`ю та знаходився на її утриманні. Проте, з 25 серпня 2021 року [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 ст. 273 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи даний спір, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , зважаючи на те, що відповідачка не проживає разом з сином. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення суду та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідача. Аналогічна позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23 грудня 2019 у справі № 648/2062/18. Відповідно до правил ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен, забезпечити поновлення порушеного права. Таким чином, у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде припинення стягнення з нього аліментів за судовим наказом Барвінківського райсуду Харківської області від 10.08.2021 на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно на кожну дитину. Припинення стягнення з [PERSON] аліментів буде відповідати інтересам його малолітнього сина [PERSON] з огляду на те, що останній проживає разом з батьком, та занходиться на його повному матеріальному забеспеченні. З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів суттєво змінилися життєві обставини, а саме те, що малолітній [PERSON] , [INFO] постійно проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні, а наведене є підставою для задоволення позову в частині звільнення позивача від сплати аліментів. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Стаття 48 Конституції України встановлює право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Основний Закон України покладає на батьків обов`язок утримувати дітей до їх повноліття (частина друга статті 51), у той же час сім`я, дитинство, материнство і батьківство перебувають під охороною держави (частина третя статті 51). Судовий захист майнових прав дитини передбачає звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання її майнових прав, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Відповідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ст. 183 цього Кодексу визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, на законодавчому рівні державою встановлено, що при визначенні способу стягнення аліментів у частці від доходу стягнення аліментів має бути не нижче ніж у розмірі однієї четвертої на одну дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. У судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] , котра отримує сплачені позивачем присуджені судом аліменти, однак у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає, хоча є працездатною особою і має можливість таку надавати. З урахуванням діючого законодавства, а також факту проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , з яким фактично і було визначено місце проживання дитини, з відповідачки [PERSON] підлягають стягненню кошти (аліменти) на його утримання на користь позивача [PERSON] , у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Отже, позов і в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів в розмірі 908,00 гривень , який підлягає стягненню з відповідача на його користь, оскільки позов про звільнення від сплати аліментів задоволено. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень ст. 141 ЦПК України, позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з позовом про стягнення аліментів, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави за вимоги щодо стягнення аліментів у розмірі 908,00 грн. Суд, враховуючи наведені обставини, зміст позовних вимог, не знаходить підстав для застосування положень п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України щодо допуску до негайного виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved