Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2019 нею було надано відповідачу позику в розмірі 6000 доларів США, а 25.10.2019 - 6000 доларів США, що разом становить 12000 доларів США, про що свідчить розписка. Відповідач зобов`язувалась повернути позику до 01.01.2020. До вказаної дати вона повернула лише 3500 доларів США. Вона неодноразово дзвонила відповідачу з вимогою повернути кошти, але у відповідь були лише обіцянки найближчим часом повернути кошти. В подальшому відповідач взагалі перестала відповідати на телефонні дзвінки, що в подальшому стало підставою для звернення її сином до правоохоронних органів. 04.05.2021 відповідачу була вручена боргова вимога із встановленням виконання взятих зобов`язань в місячний строк. Однак дана вимога залишена поза увагою. Позивач вважає, що оскільки відповідач не повернула позичені кошти вона відповідно до ст. 625 ЦК України має повернути борг з урахуванням 3 % річних від простроченої суми. Вказані обставини змусили її звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, зокрема суму боргу в розмірі 8000 доларів США та суму 3% річних в розмірі, яка буде розрахована на час винесення судового рішення, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить судове засідання провести без участі позивача та її представника, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідно до змісту позовної заяви позивачем вказано, що вона не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча була своєчасно та належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, згідно п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України та довідки про доставку електронного листа (а.с.46), про причини неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засідання встановлено, що 30.08.2019між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі, відповідно до якого відповідач позичила у позивача грошові кошти в сумі 6000 доларів США або 150000 грн, які зобов`язалася повернути до 01.01.2020, що підтверджується розпискою (а.с.49). 04.05.2021 позивачем було вручено відповідачу боргову вимогу, про що свідчить її копія (а.с.9), відповідно до якої [PERSON] вимагала у [PERSON] в місячний строк з дня отримання боргової вимоги повернути їй 8500 доларів США. Також в судовому засіданні судом було оглянуті матеріали перевірки Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області № 1011 від 17.12.2020 по зверненню [PERSON] та №47/1664 від 05.05.2021 по зверненню [PERSON] , відповідно до яких вбачається, що начальником Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області відповідно до звернення останніх з приводу неповернення [PERSON] 8500 доларів США [PERSON] було роз`яснено, що у вказаній події відсутні дані, які вказують на наявність кримінального правопорушення. В даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. На час розгляду справи в суді кошти за договором позики не повернуті. Оскільки відповідач не виконує взяті на себе згідно договору позики зобов`язання, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1, 2, ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч.2 ст.1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач стверджує, що відповідач позичила у неї 12000 доларів США, що більше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А тому для даного договору позики відповідно до ст.1047 ЦК України є обов`язкова письмова форма. Між тим, на підтвердження факту надання позики представником позивача наданий лише оригінал розписки від 30.08.2019 на суму 6000 доларів США. Таким чином в судовому засідання знайшло своє підтвердження, що між позивачем як позикодавцем та відповідачем як позичальником було укладено договір позики у формі розписки від 30.08.2019, якою посвідчується факт передання позикодавцем у власність позичальнику грошових коштів у розмірі 6000 доларів США, які остання зобов`язана була повернути позикодавцю до 01.01.2020. Твердження позивача про надання відповідачу позики у розмірі 6000 доларів США 25.10.2019 не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Будь-яких належних на допустимих доказів даного факту ні позивачем, ні її представником суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку, що доведеним є лише факт надання позивачем відповідачу позики в розмірі 6000 доларів США. У відповідності до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання нею взятих на себе зобов`язань. Зважаючи на те, що відповідач прострочила виконання зобов`язання за розпискою від 30.08.2019, тому відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України вона повинна сплатити на користь позивача суму основного боргу в розмірі 6000 доларів США. Щодо стягнення з відповідача 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не виконала перед позивачем свій обов`язок з повернення всієї суми позики у розмірі 6000 доларів США до 01.01.2020, вона вважається такою, що прострочила виконання свого грошового зобов`язання, а відтак сума боргу має бути стягнута на користь позивача з урахуванням 3 % річних від простроченої суми. При цьому, зазначена сума 3 % річних має бути стягнута з відповідача також в іноземній валюті (доларах США), оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника; при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Судом враховано, що позивач просить стягнути з відповідача суму 3 % річних, яка буде розрахована на час винесення судового рішення. В свою чергу відповідного розрахунку 3 % річних станом на момент розгляду справи представник позивача суду не надав. Відтак, судом самостійно здійснено даний розрахунок за наступною формулою: Сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення. Оскільки відповідач мала виконати свої зобов`язання за розпискою до 01.01.2020, однак цього не зробила, тому розмір 3% річних за прострочення сплати 6000 доларів США повинен розраховуватись за період з 02.01.2020 по 09.02.2022, а саме: - з 02.01.2020 по 31.12.2020 (днів: 365) сума 3% річних становить 179,51 доларів США (6000 х 3 х 365 / 366 / 100); - з 01.01.2021 по 31.12.2021 (днів: 365) сума 3% річних становить 180 доларів США (6000 х 3 х 365 / 365 / 100); - з 01.01.2022 по 09.02.2022 (днів: 40) сума 3% річних становить 19,73 доларів США (6000 х 3 х 40 / 365 / 100). Отже, загальний розмір 3% річних за період з 02.01.2020 по 09.02.2022 становить 379,24 доларів США (179,51 + 180 + 19,73). Таким чином загальна сума грошового зобов`язання відповідача становить 6379,24 доларів США, з яких 6000 доларів США - сума боргу, а 379,24 доларів США - 3 % річних, які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу відповідач будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції представника позивача до суду не надала. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, покази свідків перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надала суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд встановив наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В свою чергу, представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу було надано наступні докази: ордер від 20.01.2021 №1008696 (а.с.28) та квітанцію до прибуткового касового ордера від 29.06.2021 (а.с.12). Між тим, квітанцію до прибуткового касового ордера від 29.06.2021 (а.с.12) суд до уваги не бере, так як вона належним чином не завірена, зокрема не містить печатку, а тому не є належним доказом понесення позивачем витрат на правову допомогу. Інших доказів, які б підтверджували обсяг наданої правничої допомоги, її вартість, детальний опис робіт (наданих послуг), зокрема, будь-який розрахунок на підтвердження обсягу виконаних роботи (фіксований розмір, погодинна оплата), ні позивачем, ні її представником суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 1783,69 грн ( 178363,55 грн ( сума задоволених позовних вимог в еквіваленті гривні з врахуванням, що курс долара на момент винесення рішення становить 27,96 грн) х 2440,10 грн (судовий збір сплачений позивачем) / 244002,67 грн (ціна позову у гривнях) = 1783,69 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial