Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У серпні позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати, [PERSON] та її сина [PERSON] незаконно проживаючими у приватному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] і примусово виселити їх із цього житла за місцем державної реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить їй на підставі Договору купівлі-продажу від 05.05.1998 року, засвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. реєстровий № 2648. Право власності зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний № 6420454, запис № 22 від 30.06.2004 року, в книзі 336п. На момент пред`явлення позовної заяви у квартирі ніхто не зареєстрований, але проживають 3 особи: [PERSON] , [PERSON] та її син - [PERSON] . Позивачка не проживає в даній квартирі з 2012 року, з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] але він змінив замки в квартиру, чим перешкоджає її доступу до власного житла і користування ним. Як їй стало відомо, [PERSON] на даний момент проживає з іншою особою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , і в квартирі [ADDRESS] з`являється епізодично. Відповідачка, не є членом родини позивачки. Ніяких усних домовленостей з [PERSON] вона не мала, дозволу на проживання третіх осіб позивачка не надавала. Договір про найм житла з нею не підписувала. Не погодившись з позовними вимогами відповідачка надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала, що до позовної заяви, позивачкою не було додано жодного доказу, якій би підтверджував факт її проживання або перебування разом з нею неповнолітнього сина [PERSON] , за адресою, вказаною позивачкою у позовній заяві: [ADDRESS] . В даному приміщенні ні відповідачка, ні її син не проживають та не перебувають. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше подала до суду заяву відповідно до якої підтримала позовні вимоги та просила розглядати справи без її участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше подала до суду заяву відповідно до якої вказала, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить розглядати справу без її участі з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. В судовому засіданні встановлено, що позивачка надала до позовної заяви копію дублікату договору купівлі-продажу квартири від 05 травня 1998 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до якого позивачці на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Дана копія дублікату договору належним чином не завірений. Оригінал відсутній. Згідно ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За частинами першою - другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною другою статті 78 ЦПК України, яка регулює визначення поняття допустимості доказів, встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовує свої вимоги. Так, позивачка у позовній заяві посилається на те, що на момент пред`явлення позову у квартирі за адресою [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, але проживають 3 особи: [PERSON] , [PERSON] та її син - [PERSON] . Відповідачка у відзиві вказує, що проживає, зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , за місцем її реєстрації. Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 20). Доказів щодо того, що [PERSON] проживає не за зареєстрованим місцем проживання матеріали справи не містять. Позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу стосовно того факту, що відповідачка перешкоджає їй у доступі до власного житла і користування ним. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог стосовно визнання [PERSON] та її сина [PERSON] незаконно проживаючими у приватному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] і примусового виселення їх із цього житла за місцем державної реєстрації. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed