Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Державна екологічна інспекції у Вінницькій області звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок негативного впливу на навколишнє середовище мотивуючи тим, що на адресу Державної екологічної інспекції у Вінницькій області від відділу поліції №1 Гайсинського ВП ГУНП у Вінницькій області надійшли матеріали перевірки поліції щодо виявленого факту незаконної порубки одного дерева породи дуб, діаметром 40 см. в полезахисній лісовій смузі, яка розташована за межами села Ольгопіль на території Ольгопільської ОТГ Гайсинського району Вінницької області. Працівниками відділу поліції №1 Гайсинського ВП ГУНП у Вінницькій області було встановлено причетного [PERSON] до скоєння незаконної порубки одного дерева породи дуб в полезахисній лісовій смузі, яка розташована за межами села Ольгопіль на території Ольгопільської ОТГ Гайсинського району Вінницької області та передано матеріали перевірки до інспекції, де було складено протокол про адміністративне правопорушення №013143 від 03.03.2021 року, а саме за порубку одного дерева породи дуб діаметром 40 см. в полезахисній лісовій смузі, яка розташована за межами села Ольгопіль на території Ольгопільської ОТГ Гайсинського району Вінницької області, що є порушенням ст.67, 69 Лісового кодексу України, на підставі якого винесена постанова №06/112 від 09.03.2021 року про накладення адміністративного стягнення, якою визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, за ч.1 ст. 65 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., яка не оскаржувалася. Своїми діями, внаслідок самовільної порубки зелених насаджень, відповідач наніс державі збитків, згідно розрахунку проведеного відповідно до Постанови КМ України від 23 липня 2008 року №665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу" 23.06.2021 за вих. №2229/6/21 на суму 9798,67 грн. та направлено претензію, щодо добровільної сплати суми збитків, яку відповідач не відшкодував, тому виникла необхідність стягнення вказаної суми у судовому порядку. Ухвалою суду\~ від 22 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, з викликом сторін. Представник позивача Бойчук І. в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] , який належним чином відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями поштового відправлення №2480000690740, №2480000695466, №2480000696292 та №2480000701962, відповідно до ст.128 ЦПК України в судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статтей 76 - 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що державним інспектором державної екологічної інспекції у Вінницькій області по факту порубки одного дерева породи дуб з діаметром пня шийки кореня 40 см. у полезахисній лісовій смузі, відносно [PERSON] 03.03.2021 року за №013143 було складено протокол про адміністративне правопорушення по ст.65-1 КУпАП та винесено постанову за №06/112 від 09.03.2021 року якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у розмірі 510 грн. Відповідно до розрахунку здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу" розмір заподіяної відповідачем шкоди за порубку одного дерева породи дуб з діаметром пня шийки кореня 40 см. у полезахисній лісовій смузі, яка розташована\~за межами\~села Ольгопіль\~на території\~Ольгопільської ОТГ\~Гайсинського району\~Вінницької області\~склав 9798,67 грн. З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено претензію №2229/6/21 від 23.06.2021, з пропозицією про добровільне відшкодування шкоди завданої державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства, яка залишена відповідачем без реагування і у добровільному порядку не відшкодовано. Фактичним обставинам, встановленим судом відповідають правовідносини щодо відшкодування збитків, заподіяних порушенням природоохоронного законодавства, які кваліфікуються як відносини із відшкодування позадоговірної шкоди та регулюються, зокрема Цивільним кодексом України, Лісовим кодексом України, Законом України "Про рослинний світ", Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища". Відповідно до ст.6 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави. За приписами ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Згідно зі ст.66 Конституції України, кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ними збитки. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Частиною 2 ст.293 ЦК України передбачено, що діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно з положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Відповідно до статті 36 Закону України "Про рослинний світ" державний контроль у галузі охорони, використання та відтворення рослинного світу здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, регіонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, місцевими державними адміністраціями, іншими уповноваженими на це органами виконавчої влади відповідно до законодавства України. За приписами ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції державної екологічної інспекції належить організація і здійснення державного контролю за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень вимог законодавства про охорону, утримання і використання зелених насаджень. Вказаним законом вищезазначений орган наділений повноваженнями виступати позивачем у судах. Пунктом 2 пункту 4 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 275 від 19 квітня 2017 року державна екологічна інспекція України здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства. Пунктом 9 пункту 4 вказаного Положення встановлено, що Держекоінспекція вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах. Державна екологічна інспекція у Вінницькій області (далі - Інспекція) діє на підставі Положення, затвердженого Наказом Державної екологічної інспекції України від 02.02.2021 № 46 (далі - Положення), є територіальним органом Державної екологічної інспекції України і в межах своїх повноважень, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог природоохоронного законодавства, забезпечує реалізацію державної політики в галузі навколишнього середовища, раціонального використання природних ресурсів. Пунктами 6, 7 розділу ІІ Положення про Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області, затвердженого наказом Держекоінспекції України № 46 від 02.02.2021 визначено, що Інспекція розраховує розмір шкоди, збитків і витрат, заподіяних порушенням законодавства з питань, що належать до їх компетенції, вживає у встановленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах. Отже, державна екологічна інспекція у Вінницькій області як орган, що здійснює контроль за дотриманням фізичними особами вимог природоохоронного законодавства звернулася в суд з позовом про стягнення збитків, завданих державі порушенням вимог природоохоронного законодавства. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно з положеннями ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" об`єктами правової охорони навколишнього природного середовища, які підлягають державній охороні і регулюванню використання на території України є: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно - соціальних умов та процесів, природні ресурси, які залучені в господарський обіг, так і невикористані в народному господарстві в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. Положеннями п.п. "а", "б" абз. 1 ст. 40 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог: раціонального і економного використання природних ресурсів на основі широкого застосування новітніх технологій; здійснення заходів щодо запобігання псуванню, забрудненню, виснаженню природних ресурсів, негативному впливу на стан навколишнього природного середовища. Статтею 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначені економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачено відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Згідно ст.ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Відповідно до пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 року №665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди заподіяної лісу" затверджено такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами. Врегульовані зазначеними нормами наслідки порушення вимог природоохоронного законодавства у вигляді обов`язку винної особи відшкодувати заподіяні збитки відповідають загальним положенням ЦК України, які визначають поняття та порядок відшкодування збитків. У цьому випадку спірні правовідносини щодо відшкодування збитків, заподіяних порушенням природоохоронного законодавства, кваліфікуються як відносини із відшкодування позадоговірної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду закріплені в статті 1166 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Отже, під час вирішення спору про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Результат аналізу наведених норм з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільно-процесуального судочинства дає підстави для висновку про те, що законодавство не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Матеріалами справи доведено, що своїми діями, відповідач [PERSON] наніс державі збитків, заподіяних внаслідок порушення природоохоронного законодавства, яке полягало у незаконній рубці одного дерева\~породи дуб,\~діаметром 40\~см.\~в полезахисній\~лісовій смузі,\~яка розташована\~за межами\~села Ольгопіль\~на території\~Ольгопільської ОТГ\~Гайсинського району\~Вінницької області. У наданий для добровільного відшкодування строк збитки відповідачем не відшкодовано. Таким чином, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок негативного впливу на навколишнє середовище в сумі 9798,67 гривень. При зверненні з позовом до суду, позивачем сплочено судовий збір згідно платіжного доручення №500 від 21 жовтня 2021 року в сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень, який відповідно до ст.141 ЦПК України,\~ підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved