Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі по тексту - відповідач), треті особи: [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Укрнова» про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що у листопаді 2020 року позивач дізнався про те, що від його імені з Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» було укладено договір поруки №Т 09.07.2019 І 7572 від 27 серпня 2019 р., згідно з яким [PERSON] є поручителем ТОВ «УКРНОВА», яка є боржником згідно з умовами кредитного договору. Як тільки позивач дізнався про укладення невстановленими особами від його імені договору поруки, він разом із [PERSON] 06.11.2020 року прибув до офісу відповідача для встановлення разом із службою безпеки Банку обставин укладення договору поруки, де у той же день, [PERSON] (директор ТОВ «УКРНОВА», третя особа), у присутності позивача та представників Банку, подав заяву наступного змісту: «Я, [PERSON] , при отримані кредиту в АТ КБ «ТАСКОМБАНК» використав підпис одного із співвласників компанії, [PERSON] , без його відома, а електронний ключ та пароль від нього був на корпоративній пошті. [PERSON] про отримання кредиту нічого не знав, все зроблено з моєї ініціативи». Однак, в подальшому позивач дізнався про існування до нього позову з боку АТ «ТАСКОМБАНК» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 959 463 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят три) гривні 85 коп. Так, ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.02.2021 року по справі № 910/891/21 відкрито провадження по справі за позовом Акціонерного товариства "ТАСКОМБАНК" до ТОВ «Укрнова», [PERSON] та [PERSON] . У період з 20.08.2019 року по 30.08.2019 року позивач перебував в Італії, місто Ламеція-Терме, що підтверджується відмітками про перетин кордону у паспорті. Разом з тим, Анкета Поручителя була підписана 27.08.2019 року за допомогою КЕП на ресурсі [INFO] з робочого комп`ютера, який на момент підписання знаходився за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] не міг підписати Анкету Поручителя та Договір поруки №Т 09.07.2019 І 7572, оскільки не знав про даний Договір, не підписував його та не міг підписати за допомогою кваліфікованого електронного підпису, оскільки знаходився в іншій країні. 04.03.2021 року позивачем подано Заяву про вчинення кримінального правопорушення до Шевченківського управління поліції Головного управління поліції у м. Києві. Виходячи з викладеного, позивач вважає, що договір поруки №Т 09.07.2019 І 7572 слід визнати недійсним, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 15.06.2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] , директор третьої особи ТОВ «Укрнова» в судовому засіданні позов підтримав. В судових засіданнях був допитаний в якості свідка третя особа [PERSON] та свідок [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 27.08.2019 року між АТ «ТАСКОМБАНК» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки №Т 09.07.2019 І 7572, у відповідності до умов якого, [PERSON] зобов`язався відповідати перед АТ «ТАСКОМБАНК» на засадах солідарного боржника за виконання в повному обсязі ТОВ «Укрнова» зобов`язань, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі заяви-договору про приєднання до правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ «ТАСКОМБАНК» (продукт "Кредит на розвиток бізнесу"), що укладений між кредитором та боржником, зі всіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи також ті, що можуть бути укладені в майбутньому (кредитний договір). Згідно з п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником усіх зобов`язань за кредитним договором, у тому числі: 1.2.1. повернути Кредитору Кредит у розмірі 1 000 000, 00 грн. у терміни (строки), визначені кредитним договором; 1.2.2. щомісячно сплачувати кредитору проценти за користування кредитом в розмірі 0,0001% річних з урахуванням порядку та розміру їх зміни згідно умов кредитного договору, та в строки, що встановлені кредитним договором; 1.2.3. щомісячно сплачувати комісію за управління кредитом в розмірі 1,99% від суми виданого кредиту, в порядку, встановленому кредитним договором; 1.2.4. сплатити кредитору неустойку, пеню, штрафи, та понад суму неустойки, пені, штрафів відшкодувати збитки, заподіяні кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором; 1.2.5. у випадках, передбачених кредитним договором та/або законодавством України, з дати пред`явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути кредитору кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають із кредитного договору; 1.2.6. інших грошових зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, у тому числі, збільшення грошових зобов`язань, які передбачені умовами кредитного договору. З 20.08.2019 року по 30.08.2019 року [PERSON] перебував в Італії, місто Ламеція-Терме, що підтверджується відмітками про перетин кордону у паспорті 04.03.2021 року Шевченківським управлінням поліції Головного управління поліції у м. Києві розпочато кримінальне провадження № 12021100100000877 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361 КК України, за заявою [PERSON] про те, що невстановленою особою здійснено несанкціоноване втручання в роботу комп`ютера, у зв`язку із чим використано особистий електронний ключ [PERSON] . У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Перевіряючи твердження позивача про наявність підстав для визнання договору поруки недійсним, суд виходить з такого. Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не "передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, за правилами статті 14 ЦK України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦK України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з нормами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦK України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено:якщо у зобов`язаннівстановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору полягає передусім у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб (ст. 627 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. В силу вимог ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що кваліфікована електронна довірча послуга створення, перевірки та підтвердження кваліфікованого електронного підпису чи печатки надається кваліфікованим постачальником електронних довірчих послуг та включає: надання користувачам електронних довірчих послуг засобів кваліфікованого електронного підпису чи печатки для генерації пар ключів та/або створення кваліфікованих електронних підписів чи печаток, та/або перевірки кваліфікованих електронних підписів чи печаток, та/або зберігання особистого ключа кваліфікованого електронного підпису чи печатки; технічну підтримку та обслуговування наданих засобів кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис чи печатка вважається таким, що пройшов перевірку та отримав підтвердження, якщо: перевірку кваліфікованого електронного підпису чи печатки проведено засобом кваліфікованого електронного підпису чи печатки; перевіркою встановлено, що відповідно до вимог цього Закону на момент створення кваліфікованого електронного підпису чи печатки був чинним кваліфікований сертифікат електронного підпису чи печатки підписувача чи створювача електронної печатки; за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки здійснено ідентифікацію підписувана чи створювача електронної печатки; під час перевірки за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки отримано підтвердження того, що особистий ключ, який належить підписувану чи створювачу електронної печатки, зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки; під час перевірки підтверджено цілісність електронних даних в електронній формі, з якими пов`язаний цей кваліфікований електронний підпис чи печатка. За змістом частини четвертої статті 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" саме кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Матеріалами справи підтверджено про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі та підписаний із застосуванням електронного цифрового підпису позивача (час накладання ЕЦП 27.08.2019 16:35:13, що підтверджується сертифікатом, який видано: АЦСК АТ КБ "Приватбанк"; серійний номер сертифіката: 2B6C7DF9A3891DA104000000016C36003867DE00). Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме, передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова ВС від 10.03.2021 року у справіі № 607/11746/17). Посилання позивача на те, що у період з 20.08.2019 року по 30.08.2019 року він перебував в Італії, місто Ламеція-Терме, що підтверджується відмітками про перетин кордону у паспорті, на переконання суду, не свідчить про те, що позивач не міг самостійно укласти оспорюваний правочин з іншої країни, використавши електронно-цифровий підпис. Так, позивачем, в порушення вимог ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів неможливості підписання спірного договору в країні перебування позивача (доказів блокування роботи електронно-цифрового підпису поза межами України, неможливість доступу до ресурсу [INFO] з іншої країни тощо), в той час як рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заволодіння його особистим електронним цифровим підписом та використання його в шахрайський спосіб іншою особою для підписання договору поруки з метою отримання кредитних коштів. Так, вироку, який набрав законної сили, що підтверджував би засудження осіб за вказані дії, до матеріалів справи не долучено. Також, суд враховує, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про електронний цифровий підпис" підписувач зобов`язаний: зберігати особистий ключ у таємниці. Суд не приймає до уваги наданий позивачем витяг з кримінального провадження №12021100100000877 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361 КК України, за заявою [PERSON] про те, що невстановленою особою здійснено несанкціоноване втручання в роботу комп`ютера, у зв`язку із чим використано особистий електронний ключ [PERSON] , оскільки ним не підтверджується факт того, що інша особа, а не [PERSON] , уклав вищевказаний електронний правочин (дане кримінальне провадження є фактовим, відомості, внесені в порядку ст. 214 КПК України, доказів винесення вироку матеріали справи не містять). Надаючи правову оцінку показанням свідка [PERSON] (директора ТОВ «УКРНОВА») суд виходить з наступного. Свідок [PERSON] повідомив суду, що працівник відповідача [PERSON] запропонував кредит під 18 відсотків річних, на що він погодився. Про необхідність укладення договору поруки не йшлось і взагалі не обговорювалось. Представник банку прийшов до них в офіс і сказав, що він все зробить сам, все оформить і [PERSON] віддав йому флешку з електронними підписами засновників компанії та своїм. Представник банку все зробив на власний розсуд, підписавши договори поруки. На момент підписання договорів [PERSON] в офісі не було, фінансовими питаннями компанії він не займався. В той же час, судом був допитаний свідок [PERSON] (колишній працівник АТ «ТАСКОМБАНК», чий кваліфікований електроний підпис міститься на оспорюваному договорі), який повідомив, що не відвідував ТОВ «УКРНОВА» і у його відділі не було такої практики, оскільки вони працюють виключно з документами, та підтвердив, що договір поруки електронним підписом підписано саме ним. Доказів того, що інша особа (інший [PERSON] ) підписав договір поруки, скориставшись електронним ключем позивача та третьої особи матеріали справи не містять. Також, звертає на себе увагу той факт, що зміст заяви, написаної [PERSON] 06.11.2020 року та адресованої Голові Правління АТ "Таскомбанк" щодо обставин підписання електронним підписом договору поруки відрізняється від змісту показань свідка [PERSON] , наданих у судовому засіданні. Так, з листа [PERSON] , адресованого Голові Правління АТ "Таскомбанк" вбачається, що [PERSON] з ціллю отримання кредиту використав електронний підпис одного з співзасновників компанії - [PERSON] без його відома (електронний ключ та пароль до нього був на корпоративній почті). В судовому ж засіданні свідок [PERSON] зазначив про те, що працівник банку [PERSON] , прийшовши до офісу сказав, що всі документи підготує сам і [PERSON] віддав йому флешку, на якій в тому числі був електронний цифровий підпис позивача, проте укладення договору поруки вони не обговорювали; всі дії були зроблені саме працівником банку і ним же використані цифрові підписи позивача та третьої особи проти його волі. Також, матеріали справи не містять доказів повернення кредиту позивачем та третьою особою одразу після його отримання чи коли вони дізнались про те, що працівник банку всупереч їх волі та бажанню підписав спірний договір поруки. Натомість, свідок [PERSON] повідомив, що кредитні кошти були використані на господарську дільність компанії. Крім того, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] до Департаменту кіберполіції Національної поліції України, в якій позивач повідомляє про те, що 09.07.2019 року з використанням його електронно-цифрового підпису було укладено договір поруки з АТ "Таскомбанк", за умовами якого він є поручителем ТОВ "Укрнова", проте в період часу з 04.07.2019 року до 11.07.2019 року він перебував у Анталії, Туречина, а тому не міг підписати договір поруки. Тобто, за схожих обставин було укладено два договори поруки між позивачем та відповідачем, за умовами яких позивач поручився перед кредитором за виконання ТОВ "Укрнова" зобов`язань, укладення яких фактично сприяло отриманню кредитних коштів ТОВ "Укрнова", що може свідчить про ймовірну недобросовісність учасників цивільних відносин. Однією з з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот грунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. З огляду на вищезазначені обставини, встановлені судом, а також, враховуючи, що показання свідка [PERSON] надані фактично у власних інтересах та інтересах позивача, який був засновником ТОВ "Укрнова" та перебуває з ним в дружніх відносинах, суд приходить до висновку, що показання свідка [PERSON] не є достатнім доказом для підтвердження факту відсутності волевиявлення позивача на укладення договору поруки та підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Враховуючи вищевикладені правові норми та встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованості позовних вимог, жодних клопотань про витребування судом доказів для сприяння позивачеві в доведенні своєї позиції, позивачем та його представником не заявлено. Отже, доводи позивача про те, що ним не укладався спорюваний правочин, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки позивачем не доведено вказаних обставин належними доказами, а відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і сплачений останнім при подачі позову судовий збір, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed