Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.12.2021 звернувся до суду з позовом до відповідача ліцею № 1 смт. Ратне ім. В.Газіна Ратнівської селищної ради ( далі ліцей), третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] ( далі третя особа) про визнання незаконним і скасувати наказ № 145 к/тр " Про відсторонення від роботи [PERSON] " від 05.11.2021 та поновити його у виконанні трудових обов`язків на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи. Крім того, просить стягнути з ліцею на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року по дату ухвалення рішення суду включно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що працює на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи у ліцеї (далі відповідач) з 01.09.2015. 28 жовтня 2021 року за дорученням директорки [PERSON] її секретар намагалася вручити йому повідомлення від 28.10.2021 №343 про необхідність пройти вакцинацію від СОVID-19 , в якому зазначалося, що з 08.11.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від СОVID-19 обов`язкове для працівників закладів освіти, та містилося прохання до 05.11.2021 надати документ про наявність профілактичного щеплення від СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ\~від 16\~вересня 2001\~р.\~№595. У разі ненадання до вказаної дати одного із зазначених документів його 08.11.2021 відсторонять від роботи без збереження заробітної плати. 05 листопада 2021 року третьою особою йому вручено наказ №145 к/тр від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » (далі оскаржуваний наказ), відповідно до якого він відсторонений від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від СОVID-19 без збереження заробітної плати (п. 1). Строк відсторонення встановлюється до усунення причин , що його\~зумовили (п.\~2).\~Підстава:\~повідомлення про\~обов`язкове профілактичне\~щеплення від СОVID-19 від 28.10.2021 №343. Позивач підписався під оскаржуваним наказом, тобто ознайомився з ним. Стверджує, що оскаржуваний наказ порушує вимоги ст.ст. 3, 8, 19,21,22,24 , 27, 28,32, 43, 48, 64, 92\~Конституції України,\~ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та\~культурні права,\~ст.\~1\~Європейської соціальної\~хартії та ст.ст.\~2,\~2-1,\~5-1,\~ч.3\~ст.\~32,ч.1\~ст.46,\~ст.\~147\~ Кодексу\~законів про працю\~України,\~ п.п. 2,6,7\~ч.\~1\~ст.\~1,\~ст.ст.\~2,\~3,\~4,\~5,\~6\~Закону України\~«Про засади\~запобігання та\~протидії дискримінації\~в Україні»,\~ Нюрнберзький\~кодекс,\~cт.\~cт.\~6,\~28\~Загальної декларації\~про біоетику\~та права\~людини,\~cт.\~5\~Конвенції про\~права людини\~та біомедицину,\~ cт.\~281,ст.\~286\~ЦК України,\~ч.2\~ст.\~30,ст.\~39-1,\~ч.\~1\~cт.\~43,\~ч.\~1 cт. 45\~Закону України\~«Основи законодавства\~України про\~охорону здоров\~я»,\~ч.1-4,\~ч.\~6\~cт.\~12\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч.6 ст. 6 Закону України " Про захист персональних даних ", ч.2 ст. 11 Закону України " Про інформацію", ч.2 ст. 30 ,ст. 39-1 Закону України " Про основи законодавства про охорону здоров`я", абз.6 ч.2 ст.7 ,ч.ч.1-3 ст. 27 Закону України " Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" . Вказує, що його позбавили можливості працювати і отримувати заробітну плату для утримання його і членів сім`ї , що свідчить про примушування в такий спосіб до вакцинації проти СОVID-19. Крім того, стверджує, що такі обмеження можливі в умовах військового чи надзвичайного стану і виключно законом. На його думку постанова КМУ № 1236 від 09.12.2020 є підзаконним актом, який суперечить Конституції України і не підлягає застосуванню. Вважає, що всі громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом , а примушування здійснити вакцинацію, є дискримінацією . Поряд з цим, позивач вважає, що вакцина не є безпечною для життя і здоров`я людини та ефективною стосовно можливості зараження на COVID-19 вакцинованими особами. Окрім того, зазначає, що із даними Державного реєстру лікарських засобів України (http//www.drlz.com.ua) на сьогодні в Україні під зобов`язання для екстреного медичного застосування зареєстровані такі вакцини проти COVID-19: 1.Реєстраційне посвідчення №UA/18592/01/01, термін дії: 22.02.2021-22.02.2022; Комірнаті/Comimaty™, виробник Пфайзер Менюфекчуринг Бельгія НВ, Бельгія, БайоНТек Менюфекчуринг ГмбХ, Німеччина; 2.Реєстраційне\~посвідчення №UA/18593/01/01,\~термін дії:\~22.02.2021-22.02.2022,\~Вакцини Chadoxl Ncov-19 Corona Virus (Рекомбінантна), Ковішелд/ Chadoxl Ncov-19 Corona Virus (Recombinant), Covishield, виробник Серум Інстітьют оф Індіа ПВТ. Лтд., Індія; 3.Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін дії: 09.03.2021-09.03.2022; Короновак Вакцина для профілактики COVID-19 (вирощена з використанням клітин Vero), Інактивована, виробник Синовак Лайф Саєнсіз Ко., Лтд., Китай; 4.Реєстраційне посвідчення №UA/18593/01/01, термін дії: 20.04.2021-20.04.2022, Вакцина АстраЗенека проти COVID-19/ COVID-19 Vaccine AstrsZeneka, виробник CK біосайнс Ко., Республіка Корея; 5 Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін дії: 31.05.2021-31.05.2022, Вакцина АстраЗенека проти COVID-19/ COVID-19 Vaccine AstrsZeneka, виробник Каталент зАнаньї С.Р.Л. ,Італія; 6.Реєстраційне посвідчення №UA/18630/01/01, термін .дії: 02.07.2021-02.07.2022, Ковід-19 [PERSON] (COVID-19 Vaccine Janssen), виробник Янссен Фармацевтика НВ, Бельгія): З інструкцій виробників вакцин проти COVID-19 вбачається, що зазначені вакцини не є традиційними вакцинами. Більшість з них відносяться до генно-інженерних продуктів, в яких містяться генетично-модифіковані організми (ГМО), білки матричної РНК-мРНК. В де- які вбудовано ліпідні наночастинки. При виробництві вакцин використовувались генетично-модифіковані клітини нирки ембріона людини (НЕК 293). Такі агенти вбудовуються в геном людини, змінюють та модифікують його. До складу деяких вакцин входить рекомбінантний аденовірусний вектор шимпанзе з дефектом реплікації.Наслідки використання таких модифікованих та неперевірених вакцин є непередбачуваними для людини. Всі перелічені вакцини, які дозволені для застосування в Україні, є експериментальними, так як жодна із них не пройшла усіх фаз клінічних випробувань (зокрема, належним чином не вивчені побічні ефекти і протипоказання).Отже, примушування до вакцинації - це участь в медичному експерименті, під загрозою відсторонення від роботи , що заборонено Нюрнбнрзьким Кодексом. Позивач вважає неприпустимим введення цих речовин у кров людини без її поінформованої згоди та за умови відсутності об`єктивної інформації про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення. З огляду на постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~№1236 та оскаржуваний наказ на позивача здійснюється тиск для проходження вакцинації проти коронавірусної інфекції, тобто примусово пройти медичний експеримент. Цю обставину\~щодо експериментальності вакцини підтверджує стаття 9-2\~Закону України\~«Про лікарські\~засоби» (в\~редакції Закону\~України від\~29.01.2021\~№1159-ІХ), згідно з якою допущена прискорена процедура реєстрації вакцин від коронавірусу, при якій дозволено в надзвичайних ситуаціях (або для їх запобігання) реєструвати препарати на основі неповних даних клінічних досліджень та до завершення клінічних випробувань. Отже, без прийняття зазначених змін до закону МОЗ України не мало би права реєструвати вакцини від коронавірусу тому, що жодна із них не пройшла усіх фаз досліджень, у т.ч. щодо вивчення побічних ефектів і протипоказань. Варто зазначити, що зазвичай процес розробки,\~проведення різних\~етапів клінічних\~досліджень,\~затвердження вакцин триває 10-15 років. Звертає увагу , що Законом України\~від 19\~березня 2021\~року №\~1353-1Х до статті 9-2\~Закону України\~«Про лікарські\~засоби» внесено\~зміни,\~якими звільнено\~від відповідальності виробника та/або\~власника реєстраційного\~посвідчення, включаючи їх працівників, медичних працівників та інших осіб, залучених до здійснення заходів, пов`язаних із вакцинацією, за будь-які наслідки, спричинені застосуванням таких вакцин чи інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики коронавірусної хвороби COVID-19. Отже, вакцина є тестовою і не може бути обов`язковою. Крім цього, стверджує, що відповідач вимагав у нього інформацію про стан здоров`я- проведення вакцинації проти COVID-19, що складає таємницю про стан здоров`я. Вказує, що відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових щеплень повинно бути за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби . Зазначає, що відповідачем не перевірено інформації - чи відноситься його професія до Переліку професій , які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, установлених наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153; чи внесено до Календаря профілактичних щеплень в Україні , затвердженим наказом МОЗ № 595 від 04.10.2021 , гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV -2;чи були наявні епідемічні показання за рішенням головного санітарного лікаря для встановлення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19; чи проходив позивач медичний огляд, чи надана йому об`єктивна інформація про щеплення проти COVID-19, наслідки відмови від такого та можливі поствакцинальні ускладнення; чи були направлені відповідачу подання посадових осіб державної санітарно- епідеміологічної служби про недопущення до роботи; чи необгрунтовано позивач відмовився від щеплення або ухилився від нього у порядку, встановленому законом. Стверджує, що відповідачем порушено порядок зміни істотних умов праці - не повідомлено про відстороненні від роботи не пізніше , ніж за два місяці до винесення оскаржуваного наказу. Крім того, наголошує, що на сьогодні не встановлено ЗАКОНОМ окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від СОVID-19, яка є добровільною . Разом з тим, вважає, що суд повинен застосувати аналогію закону відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України та згідно зі ст. ст. 55,124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважає ефективним способом захисту порушеного права - поновлення у виконанні трудових обов`язків з дати відсторонення від роботи із збереженням усіх трудових і соціальних прав , у тому числі права на врахування періоду незаконного відсторонення від роботи до стажу роботи, права на щорічну відпустку, права на зарахування страхового стажу у період незаконного відсторонення від роботи , права на сплату страхового внеску на соціальне страхування. Крім цього, застосувати норми ч.ч.2,3,8 ст. 235 КЗпП України та стягнути середню заробітну плату станом на дату пред`явлення позову 13.12.2021 - 13948 ,22 ( 536,27х26=13948,22) грн на його користь за час вимушеного прогулу, починаючи з 08.11.2021 ( дата відсторонення ) по дату ухвалення рішення у справі , виходячи із середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці - 536,47 грн , про що свідчить довідка про доходи від 25.11.2021 № 164. При цьому,середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці - 536,47 грн, обчисленої відповідно до ст. 27 Закону України " Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, а тому 536,47 грн множити на 26 робочих днів за період з 08.11.2021 по 13.12.2021. Позивач просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 20.12.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1816 грн. Ухвалою суду від 22.12.2021 року відкрито провадження у справі. Судове засідання 20.01.2022 відкладено за клопотанням позивача. До суду позивач [PERSON] 26.01.2022 подав заяву про долучення доказів копію статуту ліцею у новій редакції , затвердженого рішенням Ратнівської селищної ради від 26.11.2021 № 13/2, копія довідки про доходи № 164 від 25.11.2021. Ухвалою суду від 27.01.2022 постановлено проводити 01.02.2022 судове засідання за участю представника позивача [PERSON] в режимі відеоконференції з Макарівським районним судом Київської області за клопотанням представника позивача адвоката Тернового Руслана Богдановича від 27.01.2022. До суду 31.01.22 звернулася директорка ліцею [PERSON] із заявою про розгляд справи без її участі , з позовною заявою не погоджується та долучила до цієї заяви копії: контракту від 30.06.2020 , укладеного між нею та сектором освіти Ратнівської районної державної адміністрації, додаткових угод 1 від 13.01.2021, № 2 від 03.12.2021 до зазначеного контракту, посадової інструкції № П-4 заступника директора з адміністративно-господарської роботи . Судове засідання 01.02.2022 відкладено за клопотанням позивача [PERSON] із-за відсутності відеоконференції з Макарівським судом Київської області. Ухвалою суду від 10.02.2022 постановлено проводити 15.02.2022 судове засідання за участю [PERSON] в режимі відеоконференції з Макарівським районним судом Київської області за клопотанням представника позивача адвоката Тернового Руслана Богдановича від 10.02.2022. Крім цього, до суду 10.02.2022 надійшли додаткові пояснення у справі від адвоката Тернового Р.Б.. Ухвалою суду від 14.02.2022 постановлено відмовити у задоволенні заяви про відвід судді Фазан О.З. у цій справі представника позивача адвоката Тернового Руслана Богдановича від 14.02.2022. У судове засідання позивач [PERSON] , директорка ліцею не з`явилися. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов, просив його задовольнити. Додатково пояснив, що підтримує додаткові пояснення від 10.02.2022 та зазначив, що всі лікарські засоби з профілактичних щеплень від коронавірусної хвороби СОVID-19 , які зареєстровані в Україні є новими , ризикованими та перебувають на стадії медичних дослідів. При цьому, 5 із 6 мають у своєму складі ГМО , проходять генетичні експерименти.Тому відсторонення від роботи та позбавлення заробітку з метою тиску на позивача до участі в клінічних дослідженнях грубо порушує права його на життя та здоров`я , на добровільність такої участі.Ствердив, що профілактичне щеплення від СОVID-19 не визначено як обов`язкове згідно із законом та не включено до Календаря профілактичних щеплень. Лікарські засоби з профілактичного щеплення проти СОVID-19 дозволені для екстренного застосування, пов`язаного з прямою загрозою для життя людини , а позивач під час прийняття оскаржуваного наказу не перебував у стані хвороби. Вказує, що відсторонення від роботи та позбавлення заробітку через ненадання доказів щеплення порушує право на працю та достатній рівень життя, встановлені та гарантовані Конституцією України. Вважає,що постанова Уряду про встановлення карантину прийнята незаконно . Відповідачем не надано доказів , що вакцина захищає від зараження або поширення хвороби вакцинованими працівниками. Звертає увагу, що світова практика свідчить про високу смертність та важкі ускладнення для здоров`я людини від такого щеплення . Вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати Конституцію України на підставі ст. 10 ЦПК України, як норми прямої дії. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] ,дослідивши письмові докази, дійшов наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] від 11.09.2011 року, [PERSON] є заступником директора з адміністративно-господарської роботи у ліцеї (а. с. 20-21,23-24, 51-91). Відповідно до повідомлень за вих.№ 343 від 28.10.2021 , № 397 від 22.11.2021 року позивачу вручене особисте повідомлення від 28.10.2021 про необхідність пройти вакцинацію і можливі наслідки ухилення від неї( а.с.22,25) Крім того, факт підтримання зазначеного повідомлення про обов`язкову вакцинацію як працівника ліцею підтверджено запереченням (а.с.26) долученим до позовної заяви, яке вручив директорці ліцею позивач, що підтвердив представник позивача у судовому засіданні, відповідно до якого з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників ліцею та надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19; у разі неотримання адміністрацією цього документа , 08 листопада 2021 року працівник буде відсторонений від роботи.Крім цього, у даному запереченні він навів доводи на обґрунтування своєї позиції ( а.с. 22,26-27). Згідно з наказом № 145 від 05 листопада 2021 року директорки ліцею «Про відсторонення від роботи [PERSON] »,заступника директора з адміністративно-господарської роботи [PERSON] відсторонити від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 28.10.2021 № 343 ( 19,21). Відповідно до довідки про доходи №164 від 25 листопада 2021 року сума доходу за період часу з вересня по жовтень 2021 становить 22742,47 грн, середньоденна заробітна плата складає 536,47 грн(а. с. 24). Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно з ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Стаття 2-1 КЗпП України передбачає, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України Відповідно до наказу МОЗ України №2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2,на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, у тому числі: 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою КМУ № 1096 від 20 жовтня 2021 року було внесено зміни та доповнення до Постанови КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до п. 41-6 якої керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій необхідно забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 р. № 2153 (далі Перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.». Отже, посилання позивача на те, що в ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» чітко визначено перелік інфекційних хвороб, які підпадають під обов`язкове щеплення, а жодних посилань на обов`язкову вакцинацію від гострої респіраторної вірусної інфекції COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачено, суд вважає необґрунтованими, оскільки частина друга цієї ж статті встановлює, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. Посилання позивача на те, що КЗпП України не передбачає відсторонення від роботи на підставі відсутності COVID-сертифікату суд також визнає необґрунтованими, оскільки ст. 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений частиною 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Тому посилання третьої особи на те, що відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 і є тим самим іншим випадком, передбаченим законодавством, як зазначено в статті 46 КЗпП, це визначено як Законом, так і Постановою КМУ, суд вважає обґрунтованим та доцільним. Відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а)піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно з ст. 5 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» громадяни зобов`язані: піклуватися про своє здоров`я та здоров`я і гігієнічне виховання своїх дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; брати участь у проведенні санітарних і протиепідемічних заходів; проходити обов`язкові медичні огляди та робити щеплення у передбачених законодавством випадках; виконувати розпорядження та вказівки посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби при здійсненні ними державного санітарно-епідеміологічного нагляду; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя. Стаття 27 цього ж Закону встановлює, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Суд звертає увагу на те, що швидкі темпи розповсюдження COVID-19 в Україні та у всьому світі вже призвели до трагічних наслідків у вигляді загибелі мільйонів людей, внаслідок чого держава у особі ВРУ, КМУ та МОЗ України зобов`язана була здійснити ефективні заходи задля попередження подальшого розповсюдження вірусної інфекції, зокрема шляхом правового регулювання та відповідної адміністративної практики. Відтак МОЗ України було затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, а КМУ була прийнята Постанова № 1096 від 20 жовтня 2021 року, яка внесла зміни та доповнення до Постанови КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», яка передбачає певні обмежувальні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у тому числі контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, які відмовляються або ухиляються від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Дійсно, встановлення обов`язкового щеплення та відсторонення осіб, які не зробили такі щеплення, обмежує права особи, однак у контексті останніх подій такі заходи є виправданими задля захисту життя і здоров`я людей, існування суспільства як такого. У статті 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. З огляду на це, слід визнати, що загрози для життя та здоров`я мільйонів людей перевищують проблеми обмеження особистої свободи стосовно пересування, заборони на деякі види соціальних контактів. Кожній людині слід пам`ятати, що вона зобов`язана піклуватися не лише про власне здоров`я, здоров`я своїх дітей, а й не шкодити здоров`ю інших. ЄСПЛ висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. (рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03). Однак такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захист від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. ВС у своїй постанові від 10 березня 2021 року (справа № 331/5291/19) також зробив висновок, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в цьому питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Позивач [PERSON] є працівником закладу загальної середньої освіти - працює заступником директорки з адміністративно- господарської роботи, а отже контактує з дітьми, що вже передбачає підвищені вимоги до нього як до працівника, оскільки діти є найбільш вразливою верствою населення та потребують підвищеного захисту з боку держави. Тому цілком логічно, що серед Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, є працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Допущення до роботи з дітьми осіб, які не мають обов`язкових щеплень, проведених з встановленою періодичністю медичних оглядів є незаконним та просто неприпустимим з огляду на необхідність забезпечення захисту і здоров`я дітей як майбутнього нашої України. Крім того, ст. 43 Конституції України передбачає право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відсутність обов`язкового щеплення вже порушує права осіб, з якими працює позивач, на належні, безпечні і здорові умови праці. Один із відомих висловів у правовій системі говорить, що право однієї особи закінчується там, де починається право іншої особи. Отже, в цій ситуації можна стверджувати, що право особи вирішувати вакцинуватися їй чи ні порушує права інших осіб, зокрема на безпечні умови праці, шкодить здоров`ю інших осіб. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником закладу загальної середньої освіти протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, батьків та їх дітей, які відвідують такий заклад освіти. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. З огляду на обов`язковість до виконання органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами постанов КМУ, директорка ліцею діяла в межах своїх повноважень. Невиконання нею вказаної Постанови КМУ та МОЗ України свідчило б про неналежне виконання нею своїх службових обов`язків, що потягнуло б за собою відповідальність встановлену законом, зокрема за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, отже вона могла бути притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Посилання позивача на те, що порушується його право на таємницю про стан свого здоров`я, суд також визнає необґрунтованим, оскільки інформація про проходження щеплень не належить до переліку відомостей, що становлять лікарську таємницю, оскільки не містять ні діагнозу, ні факту звернення за медичною допомогою, ні методи лікування. Дійсно, обмеження прав громадян, зокрема права на працю, на яке посилалася позивач, можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватися виключно законом, ухваленим ВРУ. Однак в цьому випадку, обов`язкова вакцинація позивача як працівника закладу загальної середньої освіти з подальшим його відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежило його право на працю з огляду на суспільні інтереси. Однак суд зазначає, що згідно з ст. 43 Конститкуції України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, тому не позбавлена можливості обирати чим заробляти собі на життя, у тому числі обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації. В цьому випадку обов`язкове щеплення слід розцінювати як одну з вимог при прийнятті на певну роботу, яка встановлюється залежно від специфіки праці. Також суд звертає увагу, що наказ МОЗ України № 2153, який затверджує Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідає Конвенціі про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціі «Право на повагу до приватного і сімейого життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України, оскільки державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Внаслідок аналізу цього нормативно-правового акта, в нього включено застереження, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Тобто вказаний наказ МОЗ України не передбачає абсолютну вакцинацію незалежно від стану здоров`я особи, а враховує, що якщо людина має протипоказання, щеплення робити вона не має. Доказів того, що позивач [PERSON] має абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень матеріали справи не містять. Інші аргументи позивача щодо його незаконного відсторонення від роботи не заслуговують на увагу з вищенаведених підстав. Також ,суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на все вищезазначене, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу № 145 від 05 листопада 2021 року про його відсторонення від роботи. Суд не розглядає вимоги про поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 145 від 05 листопада 2021 року про його відсторонення від роботи, у задоволені якої судом було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed