Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом в якому просив: 1. Визнати невиконання співвідповідачами вимог ст. 2, ч. 2 ст. 9 КПК України. 2. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 50000 грн. моральної шкоди на його користь. Стислий виклад позиції позивача. Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні прокурором допущено бездіяльність. В судовому засіданні [PERSON] просив його позовні вимог задовольнити. Стислий виклад позиції відповідачів. Відповідачі подали відзиви на позовну заяву про безпідставність позовних вимог. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 09.11.2021 ухвалою судді відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 01.12.2021 від прокурора, 17.12.2021 від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву. 21.12.2021 справа була знята з розгляду у зв`язку з відпусткою судді. Представники відповідачів Державної казначейської служби України, відповідач [PERSON] належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, тому суд у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу за їх відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивачем суду представлено такі докази: копії постанов апеляційного суду та хвал суду першої інстанції по кримінальну провадженні №42018021130000023, № 42016021130000020 та копію постанови слідчого про закриття кримінального провадження №42018021130000023, яка ухвалою суду була залишена без змін (а.с.2-22). Мотив суду. Норми права, які застосував суд. Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положеннями статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ч.2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. В Постанові Великої палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа № 242/4742/16-ц) зазначено: з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (пункт 30). Згідно з ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Згідно з ч. 1 ст. 2 цього закону на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. Згідно з ч. 1 ст. 7 цього закону систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Відтак, можна зробити висновок, що даний позов пред`явлений до неналежних осіб, оскільки прокурори не несуть особистої відповідальності за завдану ними шкоду, а ДКСУ не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. При зверненні з позовом до суду саме позивач визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що звернення з позовом до неналежного відповідача, є самостійною підставою для відмови в позові, а тому не вправі вдаватись до оцінки доказів у справі, доведеності та підставності позовних вимог в зазначеній справі, так як в ній брали участь в якості відповідачів особи, які є неналежними відповідачами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пред`явлено позов не до належних відповідачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки [PERSON] звільнений при подачі позову від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed