Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується документами на право власності зокрема Реєстраційним посвідченням № 2337 від 16.01.1992. У квартирі позивача, окрім нього, ще є зареєстрований його син [PERSON] , 1970 року народження, проте такий фактично з 2014 року фактично не проживає. Фактичним місцем проживання відповідача є кв. [ADDRESS] . Факт не проживання відповідача у квартирі позивача підтверджується Актом обстеження від 30.10.2019. Відповідач фактично з 2014 року не проживає та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі немає і взагалі квартирою не цікавиться. Оскільки відповідач за зазначеною адресою не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, відтак позивач позбавлений можливості оформити субсидію. Просить позов задовольнити. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26.10.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Клопотань про перенесення розгляду справи чи слухання справи у відсутності відповідача до суду не надходило. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 27,1 кв. м, загальна площа квартири 52,8 кв. м. Даний факт підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, номер витягу 31502472 від 30.09.2011 (аркуш справи 6). Відповідно до Акту від 06.11.2019 складеного головою правління ЖБК «Світовид -93» [PERSON], відповідач [PERSON] ,1977 р.н. не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2014 року, даний факт підтвердили свідки: [PERSON] кв. 89 та [PERSON] кв. 90 (аркуш справи 7). Згідно з ст.47 Конституції України, гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 319 ЦК України передбачено права власника майна, зокрема права володіння, користування та розпорядження таким майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Частиною першою ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 221 ЦК України, зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 3 ст.9ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до змісту норм ст. ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності особи понад встановлений строк, жиле приміщення не зберігається і особи можуть бути визнанні такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно з п.10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Також, судом не отримано доказів того, що існують обставини для збереження за відповідачем права користування спірною житловою площею. Згідно з ст. 6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 2ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак враховуючи вищенаведені обставини, те, що відповідач не проживає з 2014 року у квартирі позивача, а також те, що реєстрація його у даній квартирі порушує права інших мешканців, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , наявні у справі докази, а також їх достатність та допустимість, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved