Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 8727 грн. 54 коп. за період від 1 вересня 2017 року по 1 квітня 2021 року, а також про стягнення понесених витрат на оплату судового збору. Позов мотивує тим, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у будинках у м. Львові. Зокрема на балансі та утриманні ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] , [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] даного будинку та проживає у такій. Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцями квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку відкрито особовий рахунок. В той же час, відповідач за період з 1 вересня 2017 року по 1 квітня 2021 року не сплачувала витрати за утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого станом на 1 квітня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 8727,54 грн. Відповідач користується послугами які надає позивач і відповідно до ст. 68 Житлового кодексу зобов`язана своєчасно вносити плату за комунальні послуги у встановлений термін. Однак таку оплату остання не здійснює, що призвело до утворення боргу. Звертає увагу суду на те, що жодних актів-претензій від відповідача протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що є також одним із доказів належного виконання позивачем своїх обов`язків. Окрім того Личаківським районним судом м. Львова у справі № 463/8780/20 від 5 жовтня 2020 року було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ЛКП «Господар» заборгованості за фактично надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6524,38 грн., однак 16 квітня 2021 року зазначений судовий наказ був скасований судом. У зв`язку з тим, що боржник і далі не сплачує заборгованість за житлово-комунальні послуги, то позивачем збільшено суму позовних вимог порівняно із сумою, що вказана у судовому наказі. З врахуванням наведеного позов просить задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Ухвалою суду від 3 червня 2021 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 19 серпня 2021 року. Копію вказаної ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня скеровано сторонам для відома. 19 серпня 2021 року на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача ЛКП «Господар» - Федорович Н.А., що діяла на підставі довіреності від 12 квітня 2021 року, відповідно до якого просила позовну заяву задоволити в повному обсязі на підставі наявних доказів та вказала, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного судового рішення. В судовому засіданні 19 серпня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачу [PERSON] копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками. 23 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Також 23 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Львівської міської ради. Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року в задоволенні вказаних вище клопотань [PERSON] відмовлено. 24 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить поновити строк на подання відзиву у разі, якщо суд вважає його пропущеним, та відмовити повністю у задоволенні позову ЛКП «Господар». Звертає увагу на те, що позивач ЛКП «Господар» не надав жодних доказів що засвідчують факт надання їй послуг з утримання будинку та прибудинкових територій. Вважає нарахований борг безпідставним зазначаючи, що заборгованості перед позивачем у неї не існує. На думку відповідача позивачем не надано суду належних та достовірних доказів, а всі докази позивача побудовані на припущеннях. Зокрема вважає, що ЛКП «Господар» не є належним позивачем, оскільки будинок за адресою: [ADDRESS] в період з 2017 року по 2021 рік не перебував на його балансі, ЛКП «Господар» не надавав послуг у вказаному будинку в спірний період. Вказує, що в даний період вона отримувала «Повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг» від ЛКП «Дім». Також зазначає, що в тексті позовної заяви відсутні будь-які покликання на докази про існування у неї заявленої позивачем заборгованості в розмірі 8727,54 грн., пунктом 2 додатків до позовної заяви вказано розрахунок заборгованості, однак такого не надано, а насправді долучено «Відомість про нарахування та оплату послуг Утримання буд. та прибуд. територій» у вигляді таблиці з нічим не підтвердженими на думку відповідача нарахуваннями, жодного покликання на цю відомість позовна заява не містить. Відповідач вважає, що зазначена відомість не є належним та достовірним доказом, а лише припущенням позивача щодо наявності заборгованості, вказує що наведені в стовпці «Оплачено» суми нею не оплачувались, в відомості не встановлено одиниці виміру заборгованості, а відтак з неї неможливо встановити дійсні обставини справи. Відтак вважає, що позивачем не надано жодних доказів про надання їй послуг з утримання будинку та прибудинкової території та наявності у неї заборгованості. Зокрема в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем послуг, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» за вказаною адресою за період з 2017 року до 2021 року. Окрім того зазначає, що відсутній договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території стосовно будинку, в якому вона проживає, позивач ЛКП «Господар» не робив жодних спроб на укладення з нею договору, відсутність договірних відносин між сторонами визнає й сам позивач, а згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Вважає, що позивач не мав наміру укладати з нею договір, а тому такий не був укладений, відтак відповідач не може нести жодної фінансової відповідальності стосовно неукладеного з вини позивача правочину. Також відповідач вважає, що позивачем порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки останнім не було надано актів прийому виконаних робіт. Крім того відповідач заперечує вимогу позивача про стягнення з неї судових витрат звертаючи увагу на те, що ухвалою суду про скасування судового наказу її було звільнено від сплати судового збору у зв`язку з тяжким матеріальним станом, а також вважає, що має бути звільненою від сплати такого відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того у відзиві відповідач просить суд застосувати позовну давність, однак не зазначає підстав для застосування такої. Також 24 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічний позов, відповідно до якого просила: прийняти дану зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднати її з позовною заявою ЛКП «Господар», що перебуває на розгляді суду; визнати неналежним та недостовірним доказом «Відомість про нарахування та оплату послуг утримання буд. та прибуд. територій» від 28 квітня 2021 року мешканця [PERSON] , ос. [ADDRESS] ; відмовити повністю у задоволенні позову ЛКП «Господар» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги; звільнити її від сплати судового збору, як споживача відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ЛКП «Господар» про визнання доказів недостовірними повернуто заявнику. 6 жовтня 2021 року представником позивача директором ЛКП «Господар» Таракуловим В.Е. подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі. Вважає, що доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки 1 травня 2019 року укладено договір №4 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком між ЛКП «Дім» та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] , а додатковою угодою №1 від 2 січня 2020 року до вказаного договору управителем даного будинку визначено ЛКП «Господар». Зокрема згідно із п. 3 додаткової угоди з моменту підписання сторонами такої від управителя до нового управителя перейшли всі права вимоги управителя до мешканців будинку замовника, у яких наявна заборгованість перед управителем за спожиті послуги з управління будинком, в тому числі і така, що виникла до часу укладення цієї додаткової угоди. При цьому вказаним вище договором №4 встановлено вартість послуг та порядок оплати таких, а також погоджено, що у випадку зміни вартості складових тарифу на послуги з управління будинком додаткові угоди по договору не укладаються, а змінена вартість послуг відображатиметься у рахунках (квитанціях). 7 жовтня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління у справах захисту прав споживачів у Львівській області. Ухвалою суду\~від 11 жовтня 2021 року в задоволенні вказаного вище клопотання [PERSON] відмовлено. 18 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ЛКП «Дім». Також 18 жовтня 2021 року разом з вказаним вище клопотанням до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про виклик свідків, відповідно до якої просить залучити в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім того 18 жовтня 2021 року до суду надійшло заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, згідно з яким просить відмовити у позові повністю. Звертає увагу\~на те,\~що відповідь\~на відзив\~подано позивачем\~поза межами\~встановленого ухвалою\~суду строку\~дня подання\~такого,\~при цьому\~клопотань про\~поновлення строку\~останнім суду\~не надано\~та не\~вказано поважності\~причин пропуску\~такого строку,\~а тому\~на думку\~відповідача така\~відповідь не\~має бути\~прийнята судом\~до розгляду.\~Також вважає,\~що позивачем\~не надано\~жодної аргументованої\~відповіді на\~поданий нею\~відзив.\~Окрім того\~хоч позивачем\~в позовній\~заяві було\~визнано відсутність\~договірних відносин\~з відповідачем,\~однак у\~відповіді на\~відзив він\~покликається на\~існування договору\~про надання\~послуг з\~управління багатоквартирним\~будинком роблячи\~при цьому\~необґрунтований на\~думку відповідача\~висновок,\~що ЛКП\~«Господар» став\~новим управителем\~будинку.\~Звертає увагу\~на те,\~що позивач\~ЛКП «Господар»\~не надав\~жодних доказів,\~що він\~є правонаступником\~ЛКП «Дім»,\~а згідно\~витягу ЄДРПОУ\~останній не\~має правонаступників. Відповідач вказує, що про існування договору №4 від 1 травня 2019 року та додатків до нього, згаданих в такому «управителів» та ніби то уповноваженої загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку особи [PERSON] вона дізналася вперше ознайомившись з такими. Вважає, що договір №4 від 1 травня 2019 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та додаткова угода №1 від 2 січня 2020 року до такого є нікчемними, оскільки такі не завірені нотаріально, а також договір було підписано не уповноваженою особою, оскільки позивач не надав доказів надання повноважень [PERSON] загальними зборами співвласників будинку. При цьому відповідач стверджує, що жодних загальних зборів співвласників будинку не проводилось, а тому вважає покликання на протокол таких №4 від 4 жовтня 2018 року безпідставним та звертає увагу що в матеріалах справи такий протокол відсутній та позивачем не наданий. Окрім того зазначає, що жодним із пунктів договору, який на думку відповідача є договором з управління майном, не передбачено передачі управління майном іншій особі. Вважає, що договір та додаток до нього є сфальсифікованими та укладені «заднім числом», оскільки такі не були надані суду позивачем разом з поданням позовної заяви, в позовній заяві немає жодних покликань на такі. Звертає увагу на те, що у своїй відповіді позивач не надав жодного доказу надання їй послуг з утримання будинку та прибудинкової території, не надав жодного заперечення на докази, надані нею суду у відзиві. Водночас у зв`язку з находженням до суду 18 жовтня 2021 року апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 29 вересня 2021 року, якою зустрічний позов [PERSON] було повернуто заявнику, вказані вище клопотання та заява судом не розглядались та розгляд справи по суті не було завершено, а матеріали справи було направлено до Львівського апеляційного суду для розгляду зазначеної апеляційної скарги. Постановою Львівського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року залишено без змін. 7 лютого 2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] . Також 7 лютого 2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду ще одну заяву про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ЛКП «Дім». У зв`язку з тим, що станом на час подання відповідачем вказаних вище заяв до суду матеріали справи ще не повернулись до Личаківського районного суду м. Львова після апеляційного перегляду, розгляд таких судом не здійснювався. Матеріали справи надійшли з Львівського апеляційного суду до Личаківського районного суду м. Львова після завершення розгляду апеляційної скарги 16 лютого 2022 року. Ухвалою суду від 17 лютого 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання та заяв [PERSON] про залучення ЛКП «Дім» та [PERSON] до участі у справі якості третіх осіб, а також в задоволенні заяви про виклик у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки про розгляд даної справи судом сторони повідомлені належним чином, станом на 18 лютого 2022 року ними подано всі заяви по суті, передбачені нормами чинного законодавства, всі подані заяви та клопотання судом розглянуті, а відтак суд вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , та проживає у такій, що підтверджується Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки №156 від 14 вересня 2020 року, виданою ЛКП «Господар» (а.с. 6). Позивач ЛКП «Господар» стверджує, що ним надаються житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку, а саме послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак відповідач дані обставини заперечує та вважає ЛКП «Господар» неналежним позивачем, оскільки такий не є правонаступником ЛКП «Дім». Як встановлено\~судом з\~наданої відповідачем\~разом з\~відзивом ухвали\~Верховного Суду\~від 24\~квітня 2018\~року у\~справі №\~463/5736/15-ц\~(а.с.\~46-47),\~ЛКП «Дім»\~зверталось до\~Личаківського районного\~суду м.\~Львова з\~позовом до\~ [PERSON] \~про визнання\~договору укладеним\~та стягнення\~заборгованості за\~утримання будинку\~та прибудинкової\~території.\~Так відповідно\~до Єдиного\~державного реєстру\~судових рішень\~рішенням Личаківського\~районного суду\~м.\~Львова від\~24\~травня 2017\~року у\~справі № 463/5736/15-ц позов було частково задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за фактично надані послуги по утриманню та обслуговуванню житлового будинку [ADDRESS] за період з 3 липня 2010 року до 1 квітня 2017 року в розмірі 5 678,24 грн., при цьому в задоволенні позову в частині визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території було відмовлено за безпідставністю (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/66773097). Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/89082725). При цьому вказаним вище рішенням було встановлено, що будинок [ADDRESS] перебував на той час на балансі ЛКП «Дім» та обслуговувався ним згідно з ухвалою Львівської міської ради №2638 від 18 липня 2013 року. Також встановлено, що ЛКП «Дім» як балансоутримувач даного будинку і виконавець послуг, ніс витрати з утримання будинку і прибудинкової території, надавав послуги його мешканцям, у тому числі і відповідачу, зокрема займався забезпеченням технічного обслуговуванням внутрішньобудинкових систем. З врахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що оскільки судом встановлено, що позивачем надаються послуги, останній несе витрати, а тому відповідач був зобов`язаний сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Окрім того у своєму відзиві відповідач [PERSON] також покликається на те, що отримувала повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг саме від ЛКП «Дім», на підтвердження чого нею надано відповідні повідомлення за січень 2019 року, червень 2019 року та грудень 2019 року (а.с. 39-42). При цьому як вбачається з письмових доказів, наданих стороною позивача разом з відповіддю на відзив, 1 травня 2019 року ЛКП «Дім» (управителем) в особі директора Ліпніцького І.М., який діяв на підставі статуту, та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , в особі уповноваженої загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку особи: [PERSON] , яка діяла на підставі протоколу зборів №4 від 4 жовтня 2018 року (співвласником) було укладено договір №4 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Згідно з п. 1 даного договору управитель зобов`язувався надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а співвласники зобов`язувались оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами договору. Відповідно до п. 26 договору такий набрав чинності з 1 травня 2019 року та укладався строком на один рік. При цьому вказаним пунктом було визначено, що якщо з один місяць до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, він вважається продовженим кожного разу на один календарний рік на тих самих умовах (а.с. 63-68). Відомостей про те, що дію даного договору було припинено, судом в ході розгляду справи не встановлено. Надалі 2 січня 2020 року співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] в особі уповноваженої загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку особи [PERSON] , яка діяла на підставі протоколу №4 загальних зборів мешканців будинку від 4 жовтня 2018 року (замовником), з одної сторони, та ЛКП «Дім» в особі директора Ліпіцького І.М., який діяв на підставі статуту (управителя), та ЛКП «Господар» в особі [PERSON] , який діяв на підставі статуту, укладено додаткову угоду №1 до вказаного вище договору №4 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 1 травня 2019 року. Відповідно до п. 1 даної угоди ЛКП «Господар» було доручено надання послуг з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] відповідно до умов договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 1 травня 2019 року з моменту підписання цієї додаткової угоди №1. При цьому згідно з п. 3 такої з моменту підписання сторонами додаткової угоди №1 від управителя - ЛКП «Дім», до нового управителя, яким у даному випадку є ЛКП «Господар», переходять всі права вимоги управителя до мешканців будинку замовника, у яких наявна заборгованість перед управителем за спожиті послуги з управління будинком, в тому числі і така, що виникла до часу укладення цієї додаткової угоди (а.с. 78-79). Судом береться до уваги відповідь на відзив та вказані вище додані до такого документи, оскільки позивач ЛКП «Господар» є юридичною особою з обмеженим графіком робочого часу, а з наданого відповідачем відстеження поштового відправлення вбачається, що відзив було отримано позивачем 27 вересня 2021 року (а.с. 96), відповідь на відзив скеровано 5 жовтня 2021 року (а.с. 98), та відтак, оскільки 2 та 3 жовтня 2021 року були вихідними днями, відповідь на відзив було подано позивачем протягом п`яти робочих днів з дня отримання відзиву. При цьому судом не беруться до уваги покликання відповідача на те, що договір №4 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 1 травня 2019 року та додаткова угода №1 до такого від 2 січня 2020 року є нікчемними у зв`язку з недотриманням форми таких, а саме відсутністю нотаріального завірення, оскільки зазначений договір за своїм змістом є договором з надання послуг, а не договором з управління майном. Глава 63 Цивільного кодексу України, що містить загальні вимоги до укладення, виконання, розірвання тощо договорів про надання послуг, не містить вимоги щодо нотаріального завірення такого, як не містить таких вимог і Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року, що був введений в дію 1 травня 2019 року. А відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. З наведеного на змісту договору №4 від 1 травня 2019 року вбачається, що у сторін також був відсутній обов`язок щодо нотаріального засвідчення додаткової угоди №1 від 2 січня 2020 року до вказаного договору, якою вносились зміни до такого договору, оскільки його було укладено в простій письмовій формі без нотаріального засвідчення. Щодо зауважень відповідача щодо можливої фальсифікації вказаного вище договору та угоди, оскільки такі не були надані позивачем суду разом з позовною заявою, то відповідачем на підтвердження його підозр не надано суду жодного належного та допустимого доказу, такі є лише припущеннями відповідача, що не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи. Згідно з ч. 3 ст. 179 ЦПК України до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу, зокрема відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. З врахуванням наведеного та ч. 1 ст. 179 ЦПК України право позивача долучити до відповіді на відзив додаткові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення є прямо передбаченим нормами ЦПК України та неподання таких документів разом з позовною заявою у даному випадку не є порушенням обов`язку позивача щодо доказування. Також в суду відсутні підстави вважати, що договір №4 від 1 травня 2019 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та додаткова угода №1 до такого від 2 січня 2020 року укладені особами, що не мали повноважень на їх укладення, відповідачем не надано суду доказів щодо визнання їх недійсними, відтак з врахуванням того, що надані позивачем копії даного договору та угоди завірені відповідно до вимог ЦПК України, суд бере такі до уваги як належні та допустимі докази. Відтак з наведеного вище вбачається, що до 1 травня 2019 року ЛКП «Дім» фактично надавало послуги з утримання будинку та прибудинкової території жителям будинку за адресою: [ADDRESS] , без існування договірних відносин, з 1 травня 2019 року до 2 січня 2020 року співвласникам вказаного багатоквартирного будинку ЛКП «Дім» надавались послуги з управління даним багатоквартирним будинком відповідно до умов договору №4 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, а з 2 січня 2020 року такі відповідно до додаткової угоди №1 до зазначеного договору надаються ЛКП «Господар», який отримав статус нового управителя. При цьому послуги з управління багатоквартирним будинком ЛКП «Господар» жителям будинку за адресою: [ADDRESS] , надаються на умовах, визначених договір №4 від 1 травня 2019 року, та до останнього перейшло право вимоги до мешканців будинку, у яких наявна заборгованість перед управителем за спожиті послуги з управління будинком, в тому числі і тої, що виникла до 2 січня 2020 року, тобто за послуги фактично надані ще ЛКП «Дім». Правовідносини, що виникли між сторонами окрім вказаного вище договору та угоди регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року, а також чинним до того часу Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року суд має керуватися загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону №1875-IV, а після 1 травня 2019 року тими ж актами та положеннями Закону №2189-VIII. Так згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону №1875-IV, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині 1 ст. 19 Закону №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року. Щодо заборгованості, яка утворилась після 1 травня 2019 року, то положенням п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII поняттю житлово-комунальних послуг надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом №1875-IV. Крім того, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. При цьому відповідно до договору №4 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 1 травня 2019 року, згідно з умовами якого ЛКП «Дім» надавало послуги з управління даним багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] , з 1 травня 2019 року до 2 січня 2020 року та надаються такі послуги співвласникам вказаного багатоквартирного будинку з 2 січня 2020 року по даний час ЛКП «Господар», співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами договору. Так згідно з п. 11 даного договору плата за послугу з управління нараховується щомісяця управителем та вноситься кожним співвласником не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим (а.с. 66). А відповідно до п. 32 такого спори та розбіжності, що можуть виникнути під час надання послуги з управління, якщо вони не будуть узгоджені шляхом переговорів між сторонами, вирішуються в судовому порядку (а.с. 68). Так ЛКП «Господар» звертався до Личаківського районного суду м. Львова з заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) станом на 1 вересня 2020 року за період з 1 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року в розмірі 6524,38 грн. та 210,20 грн. судових витрат, на підставі якої 5 жовтня 2020 року судом було видано відповідний наказ. Однак, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року вказаний судовий наказ за заявою боржника [PERSON] було скасовано (а.с. 5). З представленої позивачем суду відомості про нарахування та оплату послуг, що за своїм змістом є розрахунком заборгованості, вбачається, що відповідач [PERSON] за період з вересня 2017 року по квітень 2021 року не сплачувала належно витрати за утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території за адресою [ADDRESS] по особовому рахунку [NUMBER] , внаслідок чого станом на квітень 2021 року виникла заборгованість в розмірі 8727,54 грн. (а.с. 4). З врахуванням того, що зазначені у наданих відповідачем [PERSON] повідомленнях на оплату житлово-комунальних послуг за січень 2019 року, червень 2019 року та грудень 2019 року (а.с. 39-42) суми нарахувань, розмір боргу та сплаченого боргу відповідають зазначеним у наданій позивачем відомості (розрахунку), а також оскільки у справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведений позивачем розрахунок заборгованості є невірним, відтак суд вважає такий належним доказом наявної у відповідача перед позивачем заборгованості. При цьому судом не беруться до уваги покликання відповідача на те, що позивачем не надавались їй послуги з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки положеннями ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, що діяв до 1 травня 2019 року було визначено, що оформлення претензій споживачів до виконавців здійснюється шляхом складення актів-претензій. Згідно з ст. 27 чинного надалі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року претензії споживачів у разі ненадання комунальних послуг також оформлюються шляхом складення актів-претензій. Відповідачем доказів складення таких актів-претензій суду не надано, як і не надано загалом жодних доказів звернення нею до надавача послуг щодо ненадання їй таких, надання не в повному обсязі або неналежної якості. При цьому нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку виконавця (надавача) житлово-комунальних послуг складати акти виконання чи будь-яким іншим чином фіксувати факт надання ним таких послуг споживачу за відсутності звернення останнього до нього. Положення ч. 8 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо обов`язку виконавця залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги), стосується прав споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) та полягає у наданні розрахункового документу, яким у даному випадку з врахуванням специфіки наданих послуг є повідомлення на оплату житлових послуг, а не акти виконаних робіт. Доказів того, що позивачем або ж попереднім управителем та надавачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території ЛКП «Дім» такі їй не надавались відповідачем не надано, навпаки надано копії отриманих нею повідомлень. При цьому щодо покликань відповідача [PERSON] щодо того, що нею не здійснювалась оплата сум, зазначених в стовпці «оплачено» наданої позивачем відомості про нарахування та оплату послуг, то відповідно до наданої нею копії повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за січень 2019 року користувачем за попередній період було сплачено 1034,55 грн. боргу, а відповідно до копії повідомлення за червень 2019 року 570,73 грн. (а.с. 39, 40), що відповідає сумам, зазначеним у відповідних графах вказаного вище стовпця «оплачено» наданої позивачем відомості про нарахування та оплату послуг (а.с. 4). Відповідач визнає, що нею отримувались зазначені повідомлення від надавача послуг ЛКП «Дім», доказів того, що вона зверталась до такого у зв`язку з помилковим зарахуванням вказаних сум в рахунок покриття заборгованості за її особовим рахунком, останньою суду не надано, відтак суд розцінює такі покликання відповідача як намагання ввести суд в оману з метою подальшого застосування позовної давності до вимог позивача. Так вирішуючи питання про підставність позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). При цьому відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своєму відзиві просить застосувати позовну давність. Відповідно до ч. ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормами чинного законодавства не передбачено спеціальної позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Зокрема з наданого позивачем розрахунку заборгованості відомості про нарахування та оплату послуг, вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] виникла за період ще до 1 вересня 2017 року, оскільки вже станом на дану дату в останньої була наявна заборгованість у розмірі 8137,05 грн. (а.с. 4), позивач ж звернувся з позовом до суду 7 травня 2021 року (а.с. 1). Водночас відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому згідно з ч. 3 даної статті в такому випадку після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з відомості про нарахування та оплату послуг відповідачем [PERSON] протягом періоду, за який виникла заборгованість, здійснювалися часткові оплати такої, зокрема станом за листопад 2018 року нею було оплачено за попередній період 137,73 грн. за послуги з утримання будинку на прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , на січень 2019 року 1034,55 грн., лютий 2019 року 1036,53 грн., травень 2019 року 3297,66 грн., червень 2019 року 570,73 грн. та липень 2019 року 1036,53 грн. (а.с. 4). Відтак в даному випадку з врахуванням положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності перервався та такий почався заново з липня 2019 року, оскільки відповідачем здійснювались оплати на погашення заборгованості до даного місяця. З наведеного вбачається, що позивачем ЛКП «Господар» подано позов в межах трьохрічного строку позовної давності, а відтак відсутні підстави для застосування такої. Суд ухвалюючи рішення у справі також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі. При цьому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір на загальну суму 2270 грн., сплата якого проведена з урахуванням вимог ч. 2 ст. 164 ЦПК України, що підтверджується виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України відповідно до квитанції №2371 від 17 вересня 2020 року в розмірі 210,20 грн. та квитанції №4312 від 6 травня 2021 року в розмірі 2059,80 грн. При цьому доводи відповідача щодо можливості звільнення її від сплати судового збору у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем не можуть братись судом до уваги, оскільки положення ст. 136 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» застосовуються судом лише при зверненні особи до суду з позовною заявою, заявою чи клопотанням, за які законом передбачено обов`язок сплати судового збору, та не можуть застосовуватися при розподілі судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи. Також не можуть в даному випадку застосовуватись судом положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до таких споживачі звільняються від сплати судового збору при зверненні ними з позовом до суду у зв`язку з порушенням їх прав, а не у справах, де вони є відповідачами у зв`язку з порушенням ними прав іншої сторони. На підставі наведеного та

Outcome: approved