Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником жилого будинку [ADDRESS] , що зареєстровано у БТІ на право власності за №142 від 10.10.1991 року та видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок 10.10.1991 року. У житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані дочка позивача та її онуки, відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які у будинку не проживають з 2015 року. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинить. Відповідачі добровільно виїхали з будинку, не доглядають за житлом, не сплачують комунальні послуги, власні речі відповідачів відсутні. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачами права користування житлом позивачів у разі їхньої тимчасової відсутності немає. Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. З урахуванням наведеного, позивач просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі (а.с.25,26,27). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником жилого будинку [ADDRESS] , що зареєстровано у БТІ на право власності за №142 від 10.10.1991 року та видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок 10.10.1991 року (а.с. 6). У житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані дочка позивача та її онуки, відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які у будинку не проживають з 2015 року. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинить. Факт про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 8). Відповідачі добровільно виїхали з будинку, не доглядають за житлом, не сплачують комунальні послуги, власні речі відповідачів відсутні. Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачами права користування житлом позивачів у разі їхньої тимчасової відсутності немає. Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати а оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені угоди. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд встановив, що відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а [PERSON] та [PERSON] її онуками (кровне споріднення), а тому є членами сім`ї позивача і правовідносини, які виникли між сторонами регулюються вимогами ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки право позивача як власника будинку дійсно порушується тим, що в будинку, який належить їй на праві приватної власності, зареєстровано відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які у будинку не проживають з 2015 року, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved