Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить розірвати шлюб та стягнути аліменти. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23.08.2019 між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу народилася донька - [PERSON] , [INFO] . З серпня 2021 року сторони проживають окремо. З того часу не підтримують сімейних стосунків. Спільне господарство не ведуть. Позивачка вважає, що подальше спільне життя та збереження сім`ї неможливе. Примирення з відповідачем позивачка не бажає, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 23.08.2019 року Центральним відділом ДРШ ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 2031. Крім того позивачка просить стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки, оскільки вона мешкає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Святошинського районного суду від 11.11.2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.14). В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 23.08.2019 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [PERSON] та [PERSON] 23.08.2019 зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 2031. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу [PERSON] , прізвище дружини - [PERSON] .( а.с.8) З позовної заяви вбачається, що шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені. Таким чином судом встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та вона не бажає примирення з відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулась до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачкою. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 16.07.2020 Подільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУМЮ (м.Київ), [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 504. Батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] (а.с.9) Відповідно до наданих матеріалів справи, інших неповнолітніх дітей на утриманні відповідач не має. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права на отримання від другого із подружжя коштів на утримання неповнолітньої дитини. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Ураховуючи те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, що він у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, суд доходить висновку, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачкою на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів та визначаючи частку заробітку від доходу, яку потрібно стягувати з відповідача на користь позивачки в якості аліментів, суд виходить з того, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial