Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2013 року по 02.10.2013 року у розмірі 1750,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 467,46 грн., компенсацію частини втраченої заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 4331,00 грн., моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. та зобов`язати ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» здійснити відповідні нарахування єдиного соціального внеску на заробітну плату та відрахування із заробітної плати [PERSON] за період його роботи з 01.09.2013 року по 02.10.2013 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 27.05.2013 року по 02.10.2013 року працював у ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» на посаді виконроба. Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В особистому кабінеті ПФУ міститься інформація про те, що за період його роботи в ТОВ «ФІРМА «ІСКРА»» за вересень - жовтень 2013 р. позивачу не нарахована заробітна плата. У зв`язку з цим, вказаний період не зараховано позивачу до страхового стажу, необхідного для призначення в подальшому пенсії. На запит до Пенсійного фонду України, позивач отримав відповідь №17043-17321/С-07/8- 2600/21 від 30.06.2021 з підтвердженням вищезазначеної інформації. Крім того, згідно Відомості з держреєстру фізичних осіб-платників податків про суми заплачених доходів та утриманих податків, - позивач отримав дохід у ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» на загальну суму 5112,00 грн., що відповідає заробітній платі з 27.05.2013 року по 30.08.2013 року. Таким чином, при звільненні, згідно ст.113 КЗпП України, позивач недоотримав заробітну плату за вересень та жовтень 2013 р. у сумі 1750,00 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідачем також не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 467,46 грн. Також, у зв`язку з затримкою виплати заробітної плати позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню розмір компенсації заборгованості за час затримки невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період затримки з жовтня 2013 р. по серпень 2021р., що становить 4331,00 грн. Крім того, при виплаті заробітної плати, відповідач був зобов`язаний сплатити податки за працівника та збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, що відповідачем не було здійснено. В результаті цього позивач втратив страховий стаж за період невиплати заробітної плати. Станом на жовтень 2013 р. ставки ЄСВ складали: 34,7% нарахування на фонд оплати праці працівника, та 3,6% відрахування з фонду оплати праці працівника. Таким чином, відповідач повинен був перерахувати до органів соцстраху з фонду сплати праці [PERSON] за період з 01.09.2013 року по 02.10.2013 року: 34,7% на суму 2217,46 грн. = 769,46 грн.; 3,6% з суми 2217,46 грн. = 79,83 грн. Всього відповідачем не перераховано до фонду соціального страхування 849,29 грн. 17.10.2019 року та 16.06.2021 року позивач звертався до відповідача письмово з вимогою сплатити йому заборгованість по заробітній платі на нарахувати та сплатити за мене ЄСВ. Жодної відповіді позивач не отримав. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 10000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.05.2013 року по 02.10.2013 року працював у ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» на посаді виконроба. Звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказане підтверджується копією трудової книжки В особистому кабінеті ПФУ міститься інформація про те, що за період роботи [PERSON] в ТОВ «ФІРМА «ІСКРА»» за вересень - жовтень 2013 р. йому не нарахована заробітна плата, у зв`язку з цим, вказаний період не зараховано позивачу до страхового стажу, необхідного для призначення в подальшому пенсії. На запит до Пенсійного фонду України, позивач отримав відповідь №17043-17321/С-07/8- 2600/21 від 30.06.2021 року з підтвердженням вищезазначеної інформації. Крім того, згідно Відомостей з держреєстру фізичних осіб-платників податків про суми заплачених доходів та утриманих податків, позивач отримав дохід у ТОВ «ФІРМА «ІСКРА»» на загальну суму 5112,00 грн., що відповідає заробітній платі з 27.05.2013 року по 30.08.2013 року. За період роботи у ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» з травня по жовтень 2013 р. позивач отримав заробітну плату в наступних розмірах: травень - 292,00 грн.; червень -1600,00 грн.; липень -1610,00 грн.; серпень - 1610,00 грн.; вересень - 0 грн.; жовтень - 0 грн. Таким чином, судом достовірно встановлено, що при звільненні, згідно ст. 113 КЗпП України, позивач недоотримав заробітну плату за вересень та жовтень 2013 р. у сумі 1750,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: вересень 2013 р. (21 робочі дні), фактично відпрацьованих - 21 робочих дні - 1610,00 грн.; жовтень 2013 р. (23 робочі дні), фактично відпрацьованих - 2 робочих дні - 140,00 грн. (1610,00:23x2). Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст.30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період вересень-жовтень 2013 року в сумі 1750,00 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно розрахунку наданого позивачем розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням індексу інфляції, а саме за період з жовтня 2013 року по серпень 2021року становить 4331,00 грн.: 2217,46 х 1 х 1,004 х 1,002 х 1,005 х 1,249 х 1,433 х 1,124 х 1,137 х 1,098 х 1,041 х 1,05 х 1,064 - 2217,46 = 4331,05 грн. = заокруглено 4331,00 грн. Вказаний розрахунок суд вважає вірним, сторонами у справі не оспорювався, а тому може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. За змістом ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З аналізу норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 21.02.2001 року № 159 слідує , що підставою для здійснення компенсації громадян втрати частини доходів є дотримання наступних умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги. При цьому, як вже було зазначено, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 вказано, що положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1. 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІП підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плата у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати, ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Також, Конституційний суд України дійшов висновку, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, як складових належної працівнику заробітної плати не обмежено будь-яким строком та не залежить від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2013 року по серпень 2021 року (включно) в сумі 4331,00 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2217,46 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР "Про відпустки" установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А, I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР). Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України, відповідно до якої в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А, I групи. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. В день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошової компенсації за дні не використаної ним щорічної основної відпустки. Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 (надалі - Порядок) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. П. 7 Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством. Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Заробітна плата позивача за попередні 2 місяці - 3220,00 грн.. Середньоденна заробітна плата 3220,00 грн. : 62 дні = 51,94 грн. Фактично відпрацьовані дні (з 27.05.2013 по 02.10.2013 року) - 129 днів, Коефіцієнт: 24 дні відпустки : 355 =0,0676056338 календарних днів відпустки. 0,0676056338 х 129 = 8,72 дні. (округл. = 9 днів.) Всього 9 невикористаних днів відпустки, які підлягають компенсації позивачу при звільненні. Розмір компенсації становить: 51,94 х 9 = 467,46 грн. З урахуванням викладено з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в сумі 467,46 грн. Позивач також просив зобов`язати ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» здійснити відповідні нарахування єдиного соціального внеску на заробітну плату та відрахування із заробітної плати [PERSON] за період його роботи з 01.09.2013 року по 02.10.2013 року, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Відповідно до абз. 1, 2 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників; філії, відділення та інші відокремлені підрозділи платників податку, зазначених у пункті 1 цієї статті, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої, ніж платник збору, територіальної громади. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч. 6 ст.20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Відповідно до частини 2 ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Частинами 4, 5 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. За приписами ч.5 ст.8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати відносяться до фонду додаткової зарплати (ст.2 Закону України «Про оплату праці», пп.2.2.8 Інструкції за статистики заробітної плати № 5). Тому згідно з пп. 14.1.48 Податкового кодексу України, дана компенсація є зарплатою і для цілей застосування положень розділу IV ПКУ підприємство, що виплачує компенсацію за затримку зарплати працівнику, зобов`язано утримати податок з доходу фізичної особи із суми такого доходу за його рахунок за ставкою 18% (п. 167.1 ПКУ) та сплатити (перерахувати) його до бюджету при виплаті такого доходу. Частиною 4 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. На одну застраховану особу допускається декілька записів у таблиці 6 додатка 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року N 435, якщо протягом одного звітного періоду застрахованій особі були здійснені нарахування виплат, у яких відрізняються база нарахування єдиного внеску та розміри ставок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, згідно із Законом (додаток 2), а також якщо нарахування здійснювалися за поточні та майбутні (відпускні, допомога у зв`язку з вагітністю та пологами), за минулі (лікарняні, тимчасова непрацездатність та перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та нарахування сум заробітної плати (доходу) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, а також за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду - середня заробітна плата за вимушений прогул) періоди». Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскільки позивачу знаходячись в трудових відносинах з відповідачем повинна була нараховуватись заробітна плата за період з вересня по жовтень 2013 року на загальну суму 1750,00 грн., однак вона виплачена позивачу не була, відповідно з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на позивача, як застрахованої особи, то це є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про зобов`язання ТОВ «ФІРМА «ІСКРА» здійснити відповідні нарахування єдиного соціального внеску на заробітну плату та відрахування із заробітної плати [PERSON] за період його роботи з 01.09.2013 року по 02.10.2013 року на суму 6548,46 грн. (з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та компенсації за час затримки розрахунку). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру пов`язаних із невиплатою заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач частково довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial