Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

12 липня 2021 року [PERSON] поштою направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, яка надійшла до суду 19 липня 2021 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження було відмовлено. Позивач у своєму позові посилався на те, що 13 січня 2015 року між ним і відповідачем було укладено договір купівлі-продажу Ѕ нежитлового підсобного приміщення [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ). На момент укладення договору купівлі-продажу відповідач не мав усієї суми, тому ним було власноруч написано розписку, в якій він зобов`язався сплатити позивачеві до 01 січня 2019 року грошову суму у розмірі 11 600 доларів США. Свої зобов`язання щодо повернення суми боргу відповідачем виконано не було, не повернуто ним грошові кошти і до теперішнього часу. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 11 600 доларів США, що за курсом НБУ становить 323 060 гривень. Позивач у своїй заяві до суду просив справу розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що між позивачем і відповідачем 13 січня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу підсобного приміщення [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) за ціною 42 935 гривень. Від позивача грошових коштів у розмірі 11 600 доларів США він не отримував, а написанню розписки передувала та обставина, що між сторонами не було досягнуто порозуміння про передачу прав на земельну ділянку, на якій розташовано підсобне приміщення, Ѕ частину якого [PERSON] придбав. Таким чином, розписка стосувалася земельної ділянки та сплати коштів за неї до 01 січня 2019 року, власником якої позивач не був. Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі і стягнути з позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. Представник відповідача просив справу розглядати без фіксації судового процесу, проти задоволення позовних вимог заперечував і просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 13 січня 2015 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини підсобного приміщення [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрований в реєстрі за № 4 (а.с. 5-6). Відповідно до розписки від 13 січня 2015 року [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] у строк до 01 січня 2019 року грошову суму у розмірі 11 600 доларів США за придбане підсобне приміщення [ADDRESS] , про що відповідачем було написано розписку (а.с. 4). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Згідно із розпискою від 13 січня 2015 року [PERSON] зобов`язався сплатити [PERSON] у строк до 01 січня 2015 року грошові кошти у розмірі 11 600 доларів США; зобов`язання не виконав, кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми у розмірі 11 600 доларів США, що за курсом НБУ становить 323 060 гривень, за розпискою від 13 січня 2015 року. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що грошові кошти у розмірі 11 600 доларів США він мав передати позивачеві в якості плати за придбання земельної ділянки, на якій розташовано Ѕ частину підсобних приміщень, оскільки зі змісту розписки від 13 січня 2015 року вбачається, що спірна сума мала бути передана саме за придбане підсобне приміщення. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 4 500 гривень, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Разом з тим, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] було задоволено, понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3 230 гривень 60 коп., який було сплачено позивачем (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved