Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Представник комунального підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що гуртожиток по [ADDRESS] перебуває на балансі та обслуговуванні КП "Жилсервіс-5" Дніпровської міської ради. В кімнаті № 37 даного гуртожитку зареєстрована [PERSON] , яка не проживає понад шість місяців в кімнаті [ADDRESS] . Вважає, що відповідно до статті 71 ЖК України, зазначена особа втратила право користування вказаним житловим приміщенням. [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що в кімнаті вона тимчасово не проживала, у зв`язку з тривалою тяжкою хворобою. Наголошувала, що змушена була проживати у доньки, яка її доглядала та через фінансові проблеми спірна квартира була передана нею в оренду. Внаслідок незаконних дій представника позивача та осіб, які наразі проживають у спірній кімнаті, вона не має доступу до кімнати № [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS] . [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про вселення її до кімнати [ADDRESS] та виселення [PERSON] , [PERSON] зі спірної кімнати. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що у жовтні 1992 року на підставі ордеру вона разом з чоловіком [PERSON] та донькою була вселена до кімнати [ADDRESS] . У 2008 році їх сім`ї була надана ще одна сусідня кімната. Наголошувала, що з 1995 року вона має постійну реєстрацію у спірній кімнаті та в подальшому з метою приватизації житлової площі нею отримано технічний паспорт. З 2014 року вона була змушена тимчасово проживати у своєї доньки, оскільки тривалий час хворіла та остання доглядала за нею. Зазначала, що з жовтня 2018 року не проживала в гуртожитку постійно та наразі повернутися до своєї кімнати не має можливості через те, що представники позивача та особи, які проживають у кімнати [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , чинять їй перешкоди у користуванні спірним житлом. У судовому засіданні представник комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради позов підтримав та просив задовольнити. Заперечував щодо задоволення зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що [PERSON] не постійно лікувалася в умовах стаціонару та відсутні поважні причини її тривалого непроживання за зареєстрованою адресою. [PERSON] та її представник заперечували щодо задоволення первісної позовної заяви та зазначили, що її відсутність за зареєстрованим місцем проживання обумовлена тривалою хворобою та лікуванням. Зустрічну позовну заяву підтримали та просили задовольнити. [PERSON] , [PERSON] відзив на позов не надали. [PERSON] просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] , які проживають у гуртожитку по [ADDRESS] . Повідомили, що з 1992 року [PERSON] разом з сім`єю проживала в кімнаті [ADDRESS] . У 2014 році [PERSON] почала тяжко хворіти та проходила тривалий курс лікування. [PERSON] після 2014 року переїхала проживати до доньки, яка її доглядала. З 2017 року у спірній квартирі почали проживати відповідачі, які в подальшому уклали угоду з комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. Були свідками коли зазначені особи виносили речі [PERSON] з кімнати. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , якій повідомив суду, що в 2018 році він уклав договір оренди кімнати № 37 по [ADDRESS] з донькою [PERSON] . Речі [PERSON] самостійно забирав її син. Грошові кошти за оренду кімнати він перераховував на картку [PERSON] . У 2020 році приходила комісія з представників комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, які встановлювали факт непроживання [PERSON] за зареєстрованою адресою та відсутність її речей у спірній кімнаті. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що на балансі комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради перебуває гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] вказаного гуртожитку зареєстрована [PERSON] , що підтверджується наданими відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області та довідкою № 1133 від 11.06.2021 року, виданою комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. Разом із тим, згідно з долученими до позову копіями актів від 02.07.2019 року, 09.10.2019 року, 17.04.2020 року [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] , не проживає з січня 2019 року. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. [PERSON] надала суду виписки з історій хвороб, виписки з медичних карток амбулаторного хворого згідно яких у [PERSON] у 2013 році виявлено гігантську пухлину головного мозку в задній частині черепної коробки справа та остання проходила стаціонарне лікування з 13.12.2013 року по 30.12.2013 року, з 01.01.2014 року по 10.01.2014 року, з 19.07.2017 року по 31.01.2017 року, з 11.02.2019 року по 19.02.2019 року, з 05.02.2020 року по 14.02.2020 року. Згідно висновку Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області № 26138 від 01.10.2020 року та талону повідомлення № 24708 від 03.09.2020 року [PERSON] 03.09.2020 року зверталась з повідомленням щодо незаконного заволодіння її кімнатою за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 294093241 від 10.01.2022 року, [PERSON] має у власності інше майно. 02.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] для проживання кімнату [ADDRESS] . Отже, надані [PERSON] медичні документи про перебування на стаціонарному лікуванні у період з 13.12.2013 року по 30.12.2013 року, з 01.01.2014 року по 10.01.2014 року, з 19.07.2017 року по 31.01.2017 року, з 11.02.2019 року по 19.02.2019 року, з 05.02.2020 року по 14.02.2020 року та факт звернення останньої до правоохоронних органів у 2020 році свідчить про непроживання [PERSON] за зареєстрованою адресою у кімнаті [ADDRESS] з січня 2019 року за поважними причинами в період зазначений у медичних виписках з історії хвороб, при цьому не спростовують доводи щодо її не проживання з січня 2019 року по день звернення до суду. Покази свідків на які посилається позивач за зустрічним позовом не можуть бути належними доказами, які підтверджуються відповідні обставини. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] , але понад строки, визначені статтею 71 ЖК України, за вказаною адресою не проживає, суд вважає за можливе первісний позов задовольнити, визнавши [PERSON] , такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Оскільки, судом визнано [PERSON] , такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] , підстави для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] до комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про виселення та про усунення перешкод у праві користуванні кімнатою в гуртожитку шляхом вселення, відсутні. Крім того, при зверненні до суду позивачем комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради був сплачений судовий збір у розмірі 2 102 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради задоволено, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. У зв`язку з відмовою у зустрічній позовній заяві [PERSON] , судовий збір на підставі ч.2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача у зустрічній позовній заяві.

Outcome: approved