Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку з 25.07.2007 зареєстрований її син, відповідач по справі, який за даною адресою не проживає з 2003 року по даний час. Фактично він проживає за адресою: [ADDRESS] . За період з 2008 по даний час вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням, щоб він добровільно виписався з належного їй будинку, але її прохання залишились поза увагою. Останнім часом відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, особистих зустрічей з нею уникає, що свідчить про небажання останнього в добровільному порядку виписатися з належного їй будинку. На даний час у неї склалося важке матеріальне становище і вона має намір продати будинок, однак реєстрація її сина значно ускладнює цю процедуру. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з нього судові витрати. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи згідно наявного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою усіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.09.2018, зареєстрованого в реєстрі за №2-1732 (а.с.12), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2018 №139171281 (а.с.13) позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.16-17) та витягу №420 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.11.2021 №420 (а.с.15) відповідач зареєстрований в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] з 25.07.2007. Відповідно до довідки голови квартального (вуличного, будинкового) комітету від 03.11.2021 (а.с.18) вбачається, що син [PERSON] , 1984 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але в будинку з 2003 року не проживає і комунальними послугами не користується. Таким чином, судом встановлено, що відповідач протягом більше чотирнадцяти років в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Оскільки відповідач на даний час не являється членом сім`ї позивача - власника будинку, однак на момент його реєстрації являвся таким в розумінні ст.ст. 64, 156 ЖК України, тому застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Тому в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження житлого приміщення за відповідачем, останній добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання,а зареєстрований в будинку позивача, суд вважає, що наявні підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад чотирнадцять років, у ньому не проживає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Так як позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, про що свідчить копія виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААА №049584 (а.с.34), тому вона звільнена від сплати судового збору. Таким чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved