Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

В травні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що із 16.11.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 02.07.2013 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . В 2013 році прізвище сина за згодою відповідача було змінено на [PERSON] , про що було видано відповідне свідоцтво. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19.07.2013 року, із відповідача на користь позивача на утримання сина було стягнуто аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. На даний час зазначене рішення суду в примусовому порядку виконується Голосіївським районним відділом ДВС у м. Києві. Позивач вказує, що із квітня 2011 року сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні стосунки. Після припинення подружніх стосунків в 2011 році та після розірвання шлюбу в 2013році син сторін залишився проживати разом із позивачем в м. Кролевець. З часу проживання дитини разом із матір`ю в м. Кролевець, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання спільного сина. Відповідач тривалий час не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, його навчанням в школі, підготовку до самостійного життя. Він не забезпечує своєчасну сплату аліментів на утримання дитини, має значну заборгованість зі сплати аліментів та фактично син перебуває на утриманні позивача. Наведене в сукупності свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання сина. Розпорядженням голови Кролевецької РДА від 17.08.2020 року № 206-ОД, було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кролевецької міської ради № 67 від 18.03.2021 року, було визнано доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. З огляду на викладене, а також у зв`язку із ухиленням відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, наявністю заборгованості зі сплати аліментів, що негативно впливає на розвиток дитини, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.05.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В червні 2021 року до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про участь батька у вихованні дитини, відповідно до якої позивач просив суд встановити наступний порядок його спілкування із сином [PERSON] , [INFO] : один раз на місяць в останні вихідні місяця із 10-00 год. суботи до 18-00 год. у неділю, без присутності [PERSON] , в тому числі - з можливістю виїзду дитини за межі міста проживання дитини, здійснювати прогулянки, відвідувати заклади культури, враховуючи при цьому стан здоров`я дитини; по одному календарному тижню під час зимових канікул і по два календарних тижні під час літніх канікул, без присутності [PERSON] , в тому числі - з можливістю виїзду за межі міста проживання дитини, планування спільного з дитиною відпочинку, враховуючи при цьому стан його здоров`я, продовження часу відпочинку за бажанням дитини. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] став проживання разом із матір`ю [PERSON] . З того часу його спілкування із дитиною відбувалось виключно в присутності матері, під її особистим наглядом та контролем. З огляду на неприязні стосунки між ним та [PERSON] , які склались фактично ще під час шлюбу, позивач не мав бажання бачитись із відповідачкою, а тому і з дитиною не міг зустрічатись частіше ніж приблизно один раз на півроку. Телефоном позивач також не міг спілкуватись із сином увесь час його дорослішання, оскільки, відповідач всіляко створювала перешкоди для цього. Позивач вказує, що фактично спілкування батька із дитиною всі ці роки відбувалось в умовах тиску і обмежень з боку відповідача, та позивач не знаходився постійно із дитиною, не міг безпосередньо виконувати свої батьківські обов`язки по піклуванню за сином та надання йому матеріальної допомоги. Ускладнювала всі ці обставини і відстань між місцем проживання позивача (м. Київ) та місцем проживання дитини (м. Кролевець), а тому батько був позбавлений можливості часто бачитись із сином і безпосередньо приймати участі у його вихованні. На день звернення із даною зустрічною позовною заявою боргу зі сплати аліментів немає, та позивач звертався до відповідача із письмовою пропозицією про врегулювання даного спору в позасудовому порядку, яка була залишена відповідачем без реагування. Відповідач без жодних обґрунтувань перешкоджає позивачу у здійсненні його законних прав щодо спілкування із дитиною і домовлятись з цього приводу не має бажання. Відповідач ігнорує право позивача на спілкування із сином, а таке спілкування, на думку позивача, буде мати виключно позитивний вплив на розвиток дитини, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами та встановлення порядку спілкування батькам із сином. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом та сама позивачка в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на його безпідставність та недоцільність. Представник відповідача за первісним позовом та сам відповідач в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, та просили в їх задоволенні відмовити. Зустрічний позов просили задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник третьої особи в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала, вказуючи на наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з огляду, в т.ч. на тривале не приймання батьком дитини участі в його житті, а в задоволенні зустрічного позову вважала за необхідне відмовити, посилаючись на його недоцільність з огляду на відношення сина до батька та не бажання дитини спілкуватись та бачитись із батьком. Суд, вислухавши пояснення сторін, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 16.11.2007 року. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 02.07.2012 року у справі № 579/957/13-ц, шлюб між сторонами було розірвано. З мотивувальної частини зазначеного рішення суду вбачається, що сторони із квітня 2011 року припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та подружні стосунки, та позивачка з дитиною проживає у своїх батьків у м. Кролевець, а відповідач у м. Києві. В ході розгляду справи сторонами не заперечувався факт проживання спільної дитини сторін після припинення подружніх стосунків разом із матір`ю. За нотаріально посвідченою згодою [PERSON] від 27.06.2013 року, дитині сторін було змінено прізвище із [PERSON] на [PERSON] , та видано повторно свідоцтво про народження. Відповідно до рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 19.07.2013 року у справі № 579/958/13-ц, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів його доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до повноліття дитини, починаючи із 21.06.2013 р. Відповідно до розпорядження Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області від 17.08.2020 року № 206-ОД, було визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] . В матеріалах справи наявні ряд довідок та листів із навчальних закладів, які вказують на те, що за період навчання [PERSON] його навчальним процесом цікавилась мати [PERSON] , а батько за період навчання шкільним та позашкільним життям сина не цікавився, батьківські збори не відвідував. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 03.09.2020 р., було встановлено, що станом на 01.09.2020 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила суму в розмірі 154317,07 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06.04.2021 р., було встановлено, що станом на 01.04.2021 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила суму в розмірі 175878,07 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.07.2021 р., було встановлено, що станом на 01.07.2021 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила суму в розмірі 15155,97 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04.08.2021 р., було встановлено, що станом на 01.08.2021 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила суму в розмірі 20561,72 грн. Відповідно до рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 19.10.2021 року у справі № 579/1045/21, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за період із 01.04.2020 р. по 13.04.2021 р. в сумі 78891,40 грн. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, затвердженого рішенням № 67 від 18.03.2021 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що [PERSON] за останні п`ять років не відвідував свого сина, та не займався його вихованням. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кролевецької міської ради, затвердженого рішенням від 07.12.2021 року № 313, було встановлено, що орган опіки та піклування вважає неможливим визначити способи участі, місце і час спілкування [PERSON] із дитиною [PERSON] з огляду на відносини, які між ними склались, ставлення батька до дитини, особисту прихильність дитини до матері, думку дитини щодо небажання спілкуватись із батьком, тривалу відсутність батька у житті дитини. З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що [PERSON] у спілкуванні із батьком не зацікавлений, на питання чи хоче проводити разом із батьком вільний час відповідає, що таке бажання відсутнє. Емоційної близькості до батька не висловлює. Дитина комфортно себе почуває в родині, де фактично проживає. Емоційні переваги у спілкуванні дитина надає тим, з ким фактично проживає. В ході розгляду справи судом було опитано дитину сторін, який в судовому засіданні вказав не тривале не спілкування із батьком, відсутність зацікавленості батька в його житті, не бажання спілкуватись із батьком та зустрічатись із ним.Хлопчик категорично не бажає сприймати батька , не бачить присутності батька в своєму житті. В обґрунтування первісних позовних вимог зазначено, що із часу припинення подружніх відносин відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо сина, його життям тривалий час не цікавився, не приймав участі в його духовному та фізичному розвитку, не забезпечував сина матеріально, а відтак наявні підстави для позбавлення його батьківських прав та є недоцільним встановлювати способи участі батька у вихованні сина на даний час. В обґрунтування зустрічних позовних вимог було зазначено, що батько дитини дійсно тривалий час не спілкувався із сином з огляду на те, що між сторонами були наявні неприязні стосунки після розірвання шлюбу, матір постійно чинила перешкоди у спілкуванні із сином, та батько проживав віддалено від дитини, але з метою дотримання інтересів дитини на даний час можливо встановити способи участі батька у вихованні сина з метою відновлення їх стосунків. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність первісних та зустрічних позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3, частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шоста статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд вважає, що наведені батьком дитини обґрунтування свого зустрічного позову про встановлення способів участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , та одночасно, як заперечення на позов про позбавлення його батьківських прав не підтверджено належними доказами. В ході розгляду справи достовірно встановлено, що батько дитини тривалий час із сином не спілкувався, участі в його житті не приймав, належним чином матеріально не утримував, в зв`язку з чим мав заборгованість зі сплати аліментів, яку фактично почав погашати після пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав. На даний час неповнолітня дитина сторін не бажає спілкуватись із батьком та мати із ним будь-який зв`язок, в ході розгляду справи дитина висловила стійке не бажання спілкуватись із батьком, вказуючи на те, що тривалий час батько взагалі його життям не цікавився та участі в його вихованні не приймав. Доводи сторони позивача в обґрунтування зустрічних позовних вимог про доцільність на даний час встановлення способів участі батька у вихованні сина, в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, суд ставить їх під сумнів та з огляду на позицію, яка була висловлена дитиною в ході розгляду справи, не вважає, що спілкування дитини шляхом закріплення способів участі в примусовому порядку відповідатиме на даний час інтересам дитини та позитивно вплине на його подальший розвиток та стабільний емоційний стан. Враховуючи викладене, а також з метою дотримання якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що встановлення способів участі батька у вихованні дитини після їх тривалого не спілкування та фактично втрати родинного зв`язку, є недоцільним, а відтак в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. В частині первісних позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до частини четвертої статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. В ході розгляду справи було встановлено, що батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, фактично без поважних причин ухилявся від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклувався про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створював умов для отримання дитиною належної освіти. При вирішенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого ставлення до поняття сім`ї, дитини та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. В ході розгляду справи встановлено, що батько дитини фактично ухилявся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не виявляв впродовж тривалого часу турботу, навіть цікавість щодо своєї дитини, що в сукупності призвело до відсутності в подальшому бажання дитини спілкуватись та підтримувати будь-які зв`язки із батьком. Посилання сторони відповідача за первінсим позовом на те, що матір дитини усіляко чинила перешкоди в спілкуванні батька із сином, а відтак він фактично був позбавлений можливості реалізувати свої батьківські обов`язки належним чином, суд до уваги не приймає, оскільки, відповідач не був позбавлений можливості після припинення шлюбних відносин із матір`ю дитини звернутись до компетентних органів із відповідною заявою про встановлення способів участі у вихованні сина, та переконливих доказів наявності перешкод з боку матері у спілкуванні батька із сином матеріали справи не містять. Крім того, наведені відповідачем обставини та причини тривалого не спілкування із сином, в т.ч. і віддалене проживання від дитини, на думку суду, не є поважними та такими, що фактично унеможливлювали реалізацію батьком своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки наявні у справі докази свідчать про тривале невиконання батьком своїх батьківських обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх виконання, в т.ч. і в зв`язку із проживанням віддалено від дитини, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними підстави позовних вимог про позбавлення батьківських прав і приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав в повній мірі відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини, в зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за первісним позовом в сумі 908,00 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача. Судові витрати за зустрічним позовом слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: approved