Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася з вказаною позовною заявою до Подільського районного суду м. Києва. Позов мотивувала тим, що у серпні 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] при двох свідках був укладений договір позики. Укладення договору підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої [PERSON] надала [PERSON] в борг на два роки 8 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути 8 000,00 доларів США або відповідну суму у гривнях за курсом НБУ на момент повернення. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача, але станом на 10.05.2019 відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, тому вона звернулася до суду для стягнення заборгованості, яку оцінює в 209 920,00 грн (8000,00 доларів США за курсом НБУ на 10.05.2019, тобто на день звернення до суду). У зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання вважає, що стягненню підлягають також 3 % річних за період з 01.01.2010 по 10.05.2019 в сумі 58 938,63 грн. Зазначає, що невиконання договору відповідачем протягом тривалого часу завдало їй також і моральної шкоди, яку позивачка оцінює в 10 000, 00 грн. Також позивачка понесла витрати на правову допомогу у розмірі 29 000,00 грн. У зв`язку з викладеним просила стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 209 920,00 грн, 3 % річних в розмірі 58 938,63 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000, грн, витрати на правову допомогу в розмірі 29 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2 788,59 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2019 року справу було передано у провадження судді Васильченко О.В. Ухвалою судді від 04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. В порядку повторного авторозподілу справ між суддями 14 квітня 2021 року справу передано судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 28 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивачка не з`явилася, представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, у серпні 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] при двох свідках був укладений договір позики. Укладення договору підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої [PERSON] надала [PERSON] в борг 8 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути 8 000,00 доларів США або відповідну суму у гривнях за курсом НБУ на момент повернення. Розписка містить підпис позичальника, а також напис позичальника «Я, [PERSON] , отримав в [PERSON] 8 000 доларів США». Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти в розмірі, еквівалентному 8000,00 доларів США, які він передав відповідачу відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. В даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 15.02.2019 із зобов`язанням повернути суму позики 118 068,00 грн до 31.12.2019 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 16/01/2019 у справі № 464/3790/16-ц. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачем не надано доказів, які вказували б на виконання ним умов договору позики. Відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений договором строк не повернув. За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] згідно з договором позики. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення суми 3% річних на підставі ст.625 ч.2 ЦК України, суд виходить за такого. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ураховуючи те, що відповідач прострочив повернення боргу, то він повинен сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми. Як вбачається з позову, позивачем заявлено до стягнення сума 3% річних за період з 01.01.2010 по 10.05.2019 у розмірі 58 938,63 грн., а тому, враховуючи вимоги ст.13 ч.1 ЦПК України (суд діє в межах заявлених вимог), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача саме дану суму, в зв`язку з чим позов в цій частині також підлягає задоволенню. При визначенні розміру заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд враховує положення ч.1, п.2 ч.2, ч.ч.3 і 4 ст.23 ЦК України, за якими, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У відповідності до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховується тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі викладеного, враховуючи ступінь спричинених заявнику незручностей, спричинених відповідачем, та його вину в цьому, характер й обсяг моральних страждань, яких зазнав непрацюючий позивач через невиконання відповідачем протягом 2010-2019 років своїх грошових зобов`язань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу 209 920,00 грн., 3 % річних у розмірі 58 938,63 грн., а також моральна шкода в розмірі 10 000,00 грн. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Представник позивача просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000,00 грн. На підтвердження витрат позивачем надано суду наступні документи: договір про надання юридичних послуг від 17.04.2018 та додаток №1 до нього, акт приймання-передачі наданих послуг від 05.05.2019, квитанції про оплату юридичних послуг. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами за результатами розгляду справи (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною четвертою статті 137 ЦПК визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій, значимості таких дій у справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: approved