Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування вимог вказує, що постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . З 1986 року і дотепер отримує психіатричну допомогу у КП «Волинська психіатрична лікарня м. Луцька», має вразливу психіку. Стосовно нього неодноразово здійснювалось психічне та фізичне насильство зі сторони його дочки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] (образи нецензурними словами, погрози, приниження гідності). 18 липня 2020 року чоловік відповідача у ході словесного конфлікту завдав позивачу ударів руками та ногами. Внаслідок цього, а також страху повторного фізичного та психічного тиску, [PERSON] подарував відповідачу земельну ділянку, розміром 0,0600 га, що перебувала у його власності та знаходиться на території Боголюбської сільської ради (садовий масив «Боголюби») у Луцькому району Волинської області (кадастровий номер 0722881000:02:001:3798), що стверджується нотаріально посвідченим договором від 10 листопада 2020 року. Отже, вказаний договір був укладений під впливом психологічного та фізичного насильства. З огляду на наведене, позивач просить визнати договір дарування вказаного об`єкту нерухомості, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Людмилою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №943 від 10 листопада 2020 року недійсним. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 24 листопада 2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватного нотаріуса ЛМНО Волинської області Михальчук Л.В. в яких вона вказує, що в межах вчинення нотаріальної дії, у процесі встановлення особи [PERSON] та проведеної розмови, нею було встановлено, що він є дієздатним, ніяких сумнівів щодо психічного стану особи не виникало, останній поводився адекватно, все розумів, задавав запитання, ознайомлювався з проектом договору, наслідки договору були йому роз`ясненні та зрозумілі. Вказане також стверджується п. 9 вказаного договору. Доказів наявності насильства чи погроз з боку відповідача з метою спонукання до укладення правочину не доведено. Відповідно до вказаного, позов не підлягає до задоволення. Відповідач у письмовому відзиві від 17 січня 2022 року вказує, що наявність підстав визнання договору недійсним має встановлюватись на момент його укладення, а не в результаті невиконання зобов`язань. [PERSON] належних доказів тиску не надає. Звертає увагу на те, що факт того, що позивач «передумав» дарувати земельну ділянку, не є підставою визнання договору дарування недійсним. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 16000 грн. У відповіді на відзив від 26 січня 2022 року представник позивача просить залишити відзив в частині стягнення витрат на правову допомогу без розгляду з підстав пропуску процесуальних строків його подання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у задоволенні вимог позивача. Приватний нотаріус ЛМНО Волинської області Михальчук Людмила Володимирівна в письмових поясненнях просить здійснювати розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10 листопада 2020 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] (дарувальник) подарував своїй дочці [PERSON] (обдаровувана) земельну ділянку, розташовану за адресою: Волинська область, Луцький район, Боголюбська сільська рада, садовий масив «Боголюби», розміром 0,0600 га, кадастровий номер 0722881000:02:001:3798. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Михальчук Людмилою Володимирівною та зареєстровано в реєстрі за №943 (а.с.3-4). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Як підставу недійсності договору позивач зазначає здійснення правочину під впливом психічного та фізичного тиску на нього. У відповідності до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За змістом п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Згідно висновків ВС у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється (постанова ВС від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, у даному випадку, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог. З п. 9 оспорюваного договору, крім іншого, вбачається, що на момент його укладення сторони усвідомлювали значення своїх дій, розуміли природу правочину; договір вчинено у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску (а.с.3, зворот). Довідка КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської області» Волинської обласної ради №4623/2-43.21 від 27 липня 2021 року про отримання позивачем психіатричної допомоги з приводу хронічного психічного розладу з 1986 року (а.с.10) не стверджує відсутність у особи здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення договору. Висновок експерта № 568 від 24 липня 2020 року отриманий за результатами судово-медичної експертизи (щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень [PERSON] ) в межах кримінального провадження, внесеного ЄРДР за №12020035130000038 від 21 липня 2020 року (за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України) щодо [PERSON] (чоловіка відповідача), яке було закрито за відсутністю складу кримінального проступку постановою слідчого від 30 липня 2020 року (а.с.11-12), також не є достатнім та належним доказом для визнання правочину недійсним, по причині відсутності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і укладенням договору. Будь-яких інших доказів на підтвердження вимог позивачем не надано. Підсумовуючи викладені обставини у їх сукупності, - підстави для задоволення позову відсутні, відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Outcome: dismissed