Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

20 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: житлова квартира, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки PEUGEOT 308, 1598 куб. см., 2008 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , автомобіль марки КІА OPTIMA, 2359 куб. см., 2016 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину житлової квартири, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину житлової квартири, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки PEUGEOT 308, 1598 куб.см., 2008 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки КІА OPTIMA, 2359 куб.см., 2016 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] та покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що сторони по справі з 10 жовтня 2015 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована з позивачем та повністю знаходиться на її утриманні. За час шлюбу за спільні кошти позивачем з відповідачем було придбано житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки PEUGEOT 308 та автомобіль марки КІА OPTIMA. Враховуючи ту обставину, що вони з відповідачем по справі, станом на сьогодні припинили спільне проживання, позивачем подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та заяву про стягнення з відповідача аліментів, відповідач не погоджується на добровільний поділ майна нажитого за час шлюбу, вона вимушена захищати свої права в судовому порядку. Ухвалою суду від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року за клопотанням представника позивача адвоката Швець М.В. витребувано від ТСЦ МВС № 1244 інформацію про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби із зазначенням марки, моделі, року випуску, державного номеру, VIN транспортних засобів, підстави та дати набуття у власність та відомостей стосовно відчуження [PERSON] автомобіля марки KIA OPTIMA, 2359 кум.см., 2016 р.в., державний номер [NUMBER] . 08 лютого 2022 року на адресу суду надійшов лист ТСЦ МВС № 1244 № 31/4-1244-81 від 02 лютого 2022 року, згідно якого встановлено, що за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб PEUGEOT 308, 2008 р.в., [NUMBER] , [NUMBER] , дата реєстрації 25 жовтня 2018 р. на підставі договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 1244/2018/1161875 від 25 жовтня 2018 року. Транспортний засіб KIA OPTIMA, 2016 р.в., державний номер [NUMBER] , який належав [PERSON] було відчужено 13 листопада 2021 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8104/21/1/003015 та надано копії договору купівлі-продажу транспортного засобу, акту технічного стану транспортного засобу, договору комісії № 8104/21/1/003015 від 12.11.2021, акту огляду реалізованого транспортного засобу (а.с. 79-83). 08 лютого 2022 року позивачем [PERSON] до суду надано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої з урахуванням відповіді ТСЦ МВС № 1244 позивач просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: житлова квартира, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки PEUGEOT 308, 1598 куб. см., 2008 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , він код [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину житлової квартири, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину житлової квартири, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки PEUGEOT 308, 1598 куб.см., 2008 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , він код [NUMBER] та залишити за позивачем судові витрати (а.с. 84). Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги згідно уточної заяви підтримала та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, заяву про уточнення позовних вимог отримав, визнав уточнені позовні вимоги та проти задоволення позовних вимог не заперечував. Виходячи з наведеного, суд ухвалив провести судове засідання за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Дослідивши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 жовтня 2015 року у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 581 (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 9). Згідно позовної заяви дочка сторін по справі зареєстрована з позивачем [PERSON] та повністю знаходиться на її утриманні. Станом на сьогодні позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] припинили спільне проживання, що не заперечувалось відповідачем, позивачем подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та заяву про стягнення з відповідача аліментів, та відповідач не погоджується на добровільний поділ майна нажитого за час шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, сторонами було придбано житлову квартирау, загальною площею 80,5 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як К.А. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99064131 від 02.10.2017 року (а.с. 14, 15). Згідно звіту про оцінку майна від 07 жовтня 2021 року складеного ТОВ «ІВІ Консалт», оціночна вартість квартири складає 431795 грн. 00 коп. (а.с. 19-37). Крім того, в період шлюбу набуто транспортний засіб PEUGEOT 308, 2008 р.в., [NUMBER] , [NUMBER] , дата реєстрації 25 жовтня 2018 р. на підставі договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 1244/2018/1161875 від 25 жовтня 2018 року, право власності на транспортний засіб зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується листом ТСЦ МВС № 1244 № 31/4-1244-81 від 02 лютого 2022 року (а.с. 79). Згідно звіту про оцінку майна № КТЗ02-0710/21 від 07 жовтня 2021 року складеного ТОВ «ІВІ Консалт», оціночна вартість транспортного засобу PEUGEOT 308 складає 144925 грн. 00 коп. (а.с. 38-43). Також за час перебування у шлюбі сторонами по справі було набуто транспортний засіб КІА OPTIMA, 2359 куб. см., 2016 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , право власності на транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , та який було відчужено 13 листопада 2021 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8104/21/1/003015, що підтверджується листом ТСЦ МВС № 1244 № 31/4-1244-81 від 02 лютого 2022 року та копією договору купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 79, 80). Згідно звіту про оцінку майна № КТЗ01-0710/21 від 07 жовтня 2021 року складеного ТОВ «ІВІ Консалт», оціночна вартість транспортного засобу КІА OPTIMA складає 289850 грн. 00 коп. (а.с. 44-49). Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. Нормами ч. 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2, 4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно правового висновку Верховного суду України у справі за № 6-54цс17 від 16.08.2017, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Як зазначено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Таким чином, враховуючи, що спірне нерухоме та рухоме майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб PEUGEOT 308, номер державної реєстрації [NUMBER] набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно - 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кожному. Окрім цього, враховуючи що відповідачем [PERSON] 13 листопада 2021 року було здійснено продаж автомобіля КІА OPTIMA, 2359 куб. см., 2016 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , позивачу було відшкодовано відповідачем половину вартості цього автомобіля та [PERSON] не претендує на компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля, уточненні позовні вимоги були визнанні відповідачем [PERSON] в повному обсязі, суд вважає можливим задовільнити позовні вимоги позивача в частині визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки PEUGEOT 308, 1598 куб.см., 2008 р.в., номер державної реєстрації: [NUMBER] , він код [NUMBER] . Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Але позивачем заявлено вимогу про залишення судових витрат за нею, тому суд вважає можливим залишити судовий збір за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved