Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

21 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до ДП «Львіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12 квітня 2021 року на підставі ст.38 КЗпП звільнений із роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Вказує, що на момент звільнення зазначена організація не здійснила з ним повного розрахунку, який було проведено лише 17 серпня 2021 року. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив норми чинного трудового законодавства, оскільки відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Зазначає, що днем звільнення вважається 12 квітня 2021 року. З вказаного часу неодноразово звертався до керівництва підприємства з вимогою виплатити йому заборговані кошти, однак повний розрахунок з ним було проведено лише 17 серпня 2021 року. Позивач зазначає, що через деякий час звернувся до адвоката, який звернувся із запитом на шахту, на що отримав відповідь від 19 листопада 2021 року про те коли з ним був проведений остаточний розрахунок. Крім того зазначає, що через карантинні обмеження не мав змоги потрапити на прийом до директора шахти, щоб дізнатися про причини затримки розрахунку. Вказує, що у листопаді 2021 року отримав довідку, згідно якої його середньоденний заробіток становить 978,65 грн., загальний період заборгованості по виплаті заробітної плати та вихідної допомоги становить 90 робочих днів, з 12 квітня 2021 року по 17 серпня 2021 року, тому вважає, що до стягнення із відповідача підлягає сума у розмірі 88978,50 грн., із розрахунку: 90 днів х 978,65 грн. Позивач просить поновити пропущений ним з поважних причин тримісячний строк на звернення до суду та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 88078,50 грн. Також просить стягнути із відповідача судові витрати по справі. 23 грудня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. 21 січня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому просить в задоволенні позову відмовити повністю. У запереченнях зіслався на те, що 17 серпня 2021 року з позивачем проведено повний остаточний розрахунок , що стверджується довідкою № 7 2032 від 19 листопада 2021 року. Позовна заява позивачем подана у грудні 2021 року після спливу тримісячного терміну для звернення до суду. Вважає, що з моменту остаточного розрахунку у позивача було достатньо часу для звернення до суду за захистом порушеного права. Інших поважних причин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду позивач у позовній заяві не зазначає. З посиланням на рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а наведені обставини пропуску строку є неповажними. (а.с.27-28). Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просять позов задоволити та вважають, що причини пропуску строку для звернення до суду є поважними. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається,що він 12 квітня 2021 року звільнений з роботи по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.7 зворот). Із відповіді на адвокатський запит від 19 листопада 2021 року № 7/2032 вбачається, що повний фінансовий розрахунок з звільненим працівником [PERSON] проведено 17 серпня 2021 року. (а.с.10). Довідкою № 7/55 від 19 листопада 2021 року стверджується, що у позивача середньоденна заробітна плата складала 978,65 грн., а розмір середньомісячної заробітної плати складав 17615,74 грн. (а.с.11). Із інформації про заробітну плату слідує, що за квітень 2021 року заробітна плата виплачена 17 серпня 2021 року в розмірі 16626,26 грн. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зокрема просив поновити строк для звернення до суду з даним позовом. Заяву обґрунтовував тим, що на території України в даний період був запроваджений карантин, що унеможливлювало його звернення до дирекції шахти для отримання відповідних довідок. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин та зупинено транспортне сполучення міжміського та міського спрямування. Суд вважає причини пропуску строку звернення до суду позивачем [PERSON] з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на які позивач посилається у позові поважними, оскільки карантинні обмеження запровадженні в Україні не дали можливості позивачу вчасно зібрати документи та звернутись до суду за захистом своїх прав. Крім цього, пропущений строк є незначним. З огляду на вказане суд дійшов висновку про необхідність поновлення строку для звернення до суду, оскільки такий пропущено з поважних причин. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення 12 квітня 2021 року становив 978,65 грн., що підтверджується довідкою № 7/55 від 19 листопада 2021 року про середню заробітну плату і не оспорюється сторонами. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Позивачем визначена загальна сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 88078,50 грн. за період з 12 квітня 2021 року по 17 серпня 2021 року. З урахуванням того, що 12 квітня 2021 року позивача звільнено з посади ДП «Львівугілля»» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача ДП «Львівугілля» в користь позивача. Судом встановлено, що позивача звільнено 12 квітня 2021 року, тому саме з 13 квітня 2021 року розраховується кількість робочих днів, а саме з наступного дня після звільнення до 17 серпня 2021 та становить 89 робочих дні, а не 90 робочих днів як вказує позивач, оскільки судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем було проведено 17 серпня 2021 року. Таким чином, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача з позивачем не було здійснено розрахунок при звільненні, а саме з 13 квітня 2021 року (враховуючи день звільнення [PERSON] 12 квітня 2021 року) по 17 серпня 2021 року (день виплати заборгованості по заробітній платі), включно становить 87099,85 грн., із розрахунку: 978,65 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] ) х (89 робочих дні за вказаний період) = 87099,85 грн. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми ( висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке ( пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З врахуванням наведеного, суд вважає, що в користь позивача слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 5000 грн. Враховуючи розмір простроченої заборгованості, період протягом якого невиплачено суму заборгованості, який становить 4 місяці, а також дії позивача, який звільнився з займаної посади, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, що стверджується копією трудової книжки, суд приходить до висновку, що в користь позивача підлягає стягненню середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 грн. На думку суду такий розмір є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме наведеним критеріям. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 141 ЦПК україни передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено у сумі 83078,50 грн. (5000х100:88078,50 = 6%) - задоволено позов. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн.(908 х 6:100= 54,48 грн.) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн. (4000х6:100=240 грн.)

Outcome: approved