Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 19.07.2021 року, мотивуючи тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , після смерті якої залишилося нерухоме спадкове майно, а саме: житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , та квартира в [ADDRESS] . 04 травня 2021 року він подав заяву про вступ у спадщину, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №64581786 спадкової справи №67594714, місце заведення: Київська область, Білоцерківський міський округ, приватний нотаріус Дерун Анатолій Андрійович. У нотаріуса він дізнався, що спадкове майно - квартира в [ADDRESS] , оформлена договором дарування квартири від 17.12.2003, реєстровий номер №6-4330, повністю належить померлій [PERSON] на праві приватної власності, та відповідно до норм ЦК України буде успадковуватись по 1/3 на трьох спадкоємців: [PERSON] , [PERSON] (донька), [PERSON] (мати померлої [PERSON] ), що стало для нього несподіванкою, оскільки, вважав, що квартира була спільною сумісною власністю подружжя, та куплена за спільні кошти подружжя і оформлена на обох. Вважає, що договір дарування квартири за адресою [ADDRESS] , реєстровий номер №6-4330, вчинений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В. є удаваним, та в дійсності був укладений договір купівлі-продажу даної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя. З 25.12.1999 по 11.04.2021 він перебув у шлюбі з померлою [PERSON] , [INFO] вони придбали 24 (двадцять чотири) сотих житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходились за адресою в [ADDRESS] та 17.12.2003 вони відчужили зазначене вище нерухоме майно за договором дарування частини житлового будинку реєстровий номер №6-4326, та цього ж дня, за кошти, одержані від відчуження частини житлового будинку придбали квартиру в [ADDRESS] , реєстровий номер №6-4330. На той час, по сформованій діловій практиці, договори купівлі-продажу житлових приміщень (квартир, будинків тощо) оформлювались договорами дарування, відповідно це було зроблено і в їх випадку. Після оформлення правочинів, він документи не перевіряв, а лише після смерті дружини та відкриття спадкової справи йому стало відомо, що по домовленості з продавцем, квартиру було оформлено договором дарування від 17.12.2003, хоча, фактично, відбувався продаж квартири, передавалися кошти, які були вилучені від відчуження спільної власності подружжя - частини житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами. Він вважає, що укладений [PERSON] , нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 17.12.2003 є удаваною угодою (правочином), який померла вчинила з метою приховання дійсного договору купівлі-продажу квартири, чим було порушено його права, як співвласника спільного майна подружжя на належну йому частину цього майна. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, він вважає, що договір дарування квартири від 17.12.20003, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., та який укладений між [PERSON] і [PERSON] , необхідно визнати удаваним правочином, та визнати, що насправді був укладений договір купівлі - продажу спірної квартири, ця квартира входить до обсягу спільної сумісної власності подружжя і відповідно підлягає визнанню права власності по 1/2 частки відмерлій [PERSON] та [PERSON] . Державна реєстрація договору дарування частини житлового будинку по [ADDRESS] (спільного майна подружжя) була проведена 17.12.2003, реєстровий номер 6-4326, а оспорюваний договір дарування квартири був укладений того ж дня, і посвідчений тим самим державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., за реєстровим номером 6-4330, дата державної реєстрації 17.12.2003, тобто з інтервалом у три реєстрові записи. Даритель квартири - [PERSON] , чужа для їх сім`ї особа, яка продавала своє житло, і подружжя вирішило купити квартиру за кошти, що були вилучені від дарування «продажу» їхньої спільної власності - частини житлового будинку по провулку Водопійному. Оформлення покупки відбувалося в один день та в одній нотаріальній конторі, але йому невідомо чому було оформлено купівлю-продаж квартири договором дарування. З дарителем [PERSON] він не був знайомий, родинних чи дружніх відносин не мав, та відумерла [PERSON] також її не знала. Враховуючи, вищевикладені обставини, укладений правочин (договір дарування) є удаваним, воля сторін в удаваному правочині була направлена на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, а саме укладення договору купівлі-продажу, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до приписів СК України йому належить право власності на 1/2 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] . Оскільки у добровільному порядку вирішити спір неможливо, просив у судовому порядку визнати договір дарування квартири від 17.12.2003 за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер №6-4330 удаваним та визнати, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 25.08.2021, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.09.2021 відповідач - [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вона визнає позов у повному обсязі. 11.10.2021 відповідач - [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову застосувавши до позовних вимог строк позовної давності, мотивуючи тим, що в своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що в період часу з 25.12.1999 по 11.04.2021 він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та під час шлюбу, а саме 29.06.2000 ними було придбано 24/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , на підставі договору «дарування». 17.12.2003 позивач та його дружина [PERSON] , згідно нотаріально посвідченого договору «дарування» (реєстровий номер № 6- 4326) подарували належні їм 24/100 частин будинку громадянці [PERSON] . Під час укладення правочину позивач [PERSON] був особисто присутній у нотаріуса Кравець А.В. і посвідчив договір своїм підписом. Як вбачається із змісту п.7 договору, позивачу [PERSON] було роз`яснено зміст ст.58 ЦК УРСР, ст.22 і 31 КпШС УРСР. 17.12.2003 нотаріус Кравець А.В. посвідчила договір дарування квартири (реєстровий номер №6-4330), згідно якого громадянка [PERSON] подарувала належну їй 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] громадянці [PERSON] . Той факт, що позивач був присутній під час укладення правочину і був обізнаний із формою та змістом договору «дарування квартири» [ADDRESS] підтверджується його письмовим твердженням у позовній заяві: «Хочу зазначити, що на той час, по сформованій діловій практиці, договори купівлі-продажу житлових приміщень (квартир, будинків тощо) оформлювались договорами дарування, відповідно це було зроблено і в нашому випадку». Таким чином, позивач був обізнаний із змістом договору «дарування» квартири [ADDRESS] з моменту його вчинення, тобто з 17.12.2003 і по даний час (протягом 18 років). Правочин «дарування» квартири [ADDRESS] було укладено 17 грудня 2003 року. На той час ще діяв Цивільний кодекс УРСР (в ред. 1963 року), а також Кодекс про шлюб та сім`ю України (в ред. 1969 року). Відповідно до чинної на той час ст.24 КпШС УРСР, майно яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (роздільне майно подружжя). Правовідносини щодо визнання угоди удаваною регулювались на той час ст.58 ЦК УРСР. Тому, застосування при вирішенні спірних відносин норм Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01 січня 2004 року є недопустимим. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, разом з тим, у позовній заяві відсутнє посилання на належні та допустимі докази, які б переконливо свідчили, що обидві сторони угоди «дарування квартири» свідомо, з певною метою, документально оформлюють договір, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. 11.10.2021 судом зарито підготовче провадження у справі та призначено страву до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його вимоги задовольнити та пояснив, що він з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 1999 року, від спільного проживання у них народилася дочка - [PERSON] та вони сім`єю проживали у квартирі [ADDRESS] . На початку подружнього життя вони з дружиною купили 24/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] за 2000,00 доларів США, за спільні кошти від їх праці, він працював водієм на заводі, а дружина в Торговому центрі, почали його добудовувати, певний час проживали у ньому, але в подальшому вирішили його продати. В листопаді 2003 року вони продали вказаний будинок за 15000,00 доларів США, а потім знайшли квартиру [ADDRESS] за 9500,00 доларів США. Про договір дарування квартири він дізнався у квітні 2021 року, коли передивлявся дома документи, потім пішов до нотаріуса і йому надали роз`яснення щодо укладеного договору. Коли оформляли квартиру [ADDRESS] , продавець, яка їм з дружиною була сторонньою особою, сказала внести кошти на її рахунок у банку, що вони і зробили, потім він поїхав на роботу, а дружина залишилася із продавцем оформляти документи на квартиру. Від продажу 24/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] вони з дружиною отримали кошти, він був присутній при оформленні документів, вони уклали договір дарування і нотаріус роз`яснила норми законодавства щодо укладеного договору дарування частини будинку на [PERSON] . В їх сім`ї документами займалася дружина, яка його і зареєструвала у квартирі за його відсутності. Письмових документів про внесення коштів у Банк на рахунок продавця квартири у нього немає. Представник позивача, адвокат Коваль Олександр Петрович, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідач неправильно трактує текст позовної заяви та перекручує її зміст, оскільки, спочатку позивач зазначав, що «пряма мова»: «04.05.2021 року я подав заяву про вступ у спадщину, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №64581786 спадкова справа №67594714, місце заведення: Київська область, Білоцерківський міський округ, приватний нотаріус Дерун Анатолій Андрійович. У нотаріуса я дізнався, що спадкове майно - квартира в [ADDRESS] , оформлена договором дарування квартири від 17.12.2003, реєстровий номер №6- 4330, повністю належить померлій [PERSON] на праві приватної власності», частини 3, 4 позовної заяви. Далі в ч. 7 позову звучить відповідне обґрунтування, на яке посилається відповідач, та яке позивач також дізнався від нотаріуса в травні 2021 року та від адвоката в 2021 році, і яке було зазначено ним в тексті позовної заяви. З моменту вчинення 17.12.2003 договору дарування квартири, за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер №6-4330, позивач ні разу його не бачив, думав, що він з покійною дружиною [PERSON] купили дану квартиру, оскільки, як він зазначав, відбулася передача коштів, в один день укладалися дві угоди, продаж частини житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд та надалі відповідно купівля квартири. За весь період з моменту укладання оспорюваного договору дарування квартири позивач не цікавився ним, він знаходився у покійної дружини, оскільки вона вела всю домашню, господарську роботу по дому, слідкувала за рахунками та таке інше. Щодо посилання відповідача про застосування норм кодексів при вирішенні справи, що діяли на той час, зокрема Цивільний кодекс УРСР, та Кодекс про шлюб та сім`ю України, слід зазначити, що відповідно до ч. 4 абз. 2 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 - «Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.» За таких підстав, позивач вважає, що йому належить право власності на 1/2 частину квартири, за адресою: [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що батьки купили спірну квартиру у 2003 році, вони сім`єю прожили у ній усе життя, робили ремонт, сплачували комунальні послуги. Після смерті мами вони з батьком поїхали до бабусі і сестра мами сказала, що спадкове майно (будинок і квартира) буде ділитися, а квартира оформлена договором дарування. Потім батько виявив дома оспорюваний договір дарування. Вони разом із батьком подали заяви про прийняття спадщини і нотаріус їм повідомив, що таку ж заяву вже подала бабуся. При спілкуванні з бабусею, остання нічого про квартиру не знала, говорила лише про будинок, другого разу вони з бабусею ще спокійно спілкувалися, а на день народження бабуся, коли був присутній чоловік тітки, бабуся чомусь почала її виганяти. Усе життя мама допомагала по господарству бабусі, відносини з останньою завжди були добрі, а чому змінилося ставлення бабусі до неї невідомо. В нотаріальні конторі вона помітила, що документи подані від імені бабусі підписані не її рукою, враховуючи, що у бабусі катаракта. Представник відповідача - [PERSON] , адвокат Шевчук Юрій Іванович, у судовому засіданні позов не визнав, підтримав відзив на позовну заяву, та зазначив, що позовна заява та додані до неї документи не містять доказів того, що сторони правочину [PERSON] та [PERSON] укладаючи договір дарування мали на меті приховати інший договір, а саме договір купівлі - продажу квартири. Також, відсутні докази, що за вказану квартиру були сплачені кошти. З моменту укладення договору дарування пройшло 18 років та [PERSON] не оспорювала даний договір. Відзив на позов від імені [PERSON] складав він, як її адвокат, передав його через дочку відповідача для підписання останньою, та в подальшому відзив був поданий до суду. Він особисто відповідача не бачив, документи передавав через дочку відповідача, оскільки відповідач за станом здоров`я не має змоги з`явитися і до нього і до суду. Третя особа - державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець Антоніна Василівна, у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності на розсуд суду. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 21 березня 2006 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 25 грудня 1999 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] померла у віці 50 років в селі Озерна Білоцерківського району Київської області, що підтверджено матеріалами справи (а.с.8,9,17). З Договору дарування частини жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 6-4326 (а.с.11) вбачається, що 17 грудня 2003 року між [PERSON] , [PERSON] (дарителі) та [PERSON] (обдарована), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення своїх дій, було укладено договір, згідно якого дарителі подарували, а обдарована прийняла у дар належні дарителям на праві власності 24/100 частини жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , дар сторони оцінили в сумі - 13449,00 грн. та сторонам роз`яснено зміст ст. 58 ЦК України, ст. 22,31 Кодексу про шлюб та сім`ю України. З Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 6-4330 (а.с.12) вбачається, що 17 грудня 2003 року між [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарована), попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміючи значення своїх дій, було укладено договір, згідно якого даритель подарувала, а обдарована прийняла у дар належну дарителю на праві власності квартиру під [ADDRESS] , дар сторони оцінили в сумі - 10069,00 грн. та сторонам роз`яснено, зокрема, зміст ст. 22,31 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 58 ЦК України. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.01.2004 (а.с.13), Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 12.01.2004, номер запису: 12359 в книзі: 103. Зі стислого звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки від 01 липня 2021, складеного ПП «М.С.Консалтінг» здійсненого для визначення судового збору (а.с.14-16), орієнтовна ринкова вартість квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] за договором дарування № 6-4330 від 17.12.2003, становить 681530,00 грн. При вирішені спору суд виходить з наступного. Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено у 2003 році, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII та Цивільний Кодекс від 18.07.1963 № 1540-VI. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. ( ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю). Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] на момент укладення Договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 6-4330, перебували у зареєстрованому шлюбі та згідно норм діючого на той час законодавства вважається, що при укладенні вказаної угоди [PERSON] діяла за згодою [PERSON] . Позивач обґрунтовуючи вимоги вказує на те, що даритель квартири - [PERSON] чужа для їх сім`ї особа та він з дружиною сплатив їй кошти за вказане майно, які були отримані від продажу будинку, що належав їм з дружиною. Так, з договору дарування частини жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого у реєстрі за № 6-4326 вбачається, що 24/100 частини жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] належали [PERSON] та [PERSON] , разом з тим, вказане майно було відчужено також за договором дарування, а сторони попередньо були ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміли значення своїх дій, як і при укладенні договору дарування квартири. Крім того, договір дарування частини житлового будинку по [ADDRESS] та оспорюваний договір дарування квартири [ADDRESS] були укладені в один день, посвідчені тим самим державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В. та зареєстровані у державному реєстрі 17.12.2003 з інтервалом у три реєстрові записи. Позивач стверджував, що за відчуження частини будинку вони з дружиною отримали 15000,00 доларів США, а потім придбали квартиру вартістю 9500,00 доларів США, однак, з договору дарування частини будинку вбачається, що його вартість оцінена сторонами в сумі - 13449,00 грн., а згідно договору дарування квартири вартість майна оцінена сторонами в сумі 10069,00 грн. Крім того, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що сторони вказаних договорів отримали грошові кошти в рахунок продажу будинку та квартири, які б узгоджувались з поясненнями позивача. Відповідно до статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лише у разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Згідно із статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. ( ст. 227 ЦК УРСР). Відповідно до ст.41,42 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування квартири укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивач не надав суду доказів того, що сторони договору дарування - [PERSON] та [PERSON] діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі, зокрема, не надав доказів оплатності цього договору, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання договору дарування квартири від 17.12.2003 за адресою: [ADDRESS] , реєстровий номер №6-4330 удаваним та визнання, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири є недоведеними. Також, слід зазначити, що ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, яких позивач заявляв допитати у судовому засіданні, тому їх явка, за відсутністю інших належних, допустимих та достатніх доказів, не має суттєвого значення для вирішення спору, адже в силу вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України показання свідків в даній ситуації є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми, а відповідно до положень ст. 46 ЦК УРСР рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, які викладено у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 404/5851/18, провадження № 61-17620св20. Крім того, як встановлено судом [PERSON] [INFO] померла та за її життя ні вона ні позивач не оспорювали укладений договір дарування, а встановлення обставин укладеного правочину лише на поясненнях позивача та відповідача - [PERSON] , яка є його дочкою та їй на момент укладення договору було лише три роки, ґрунтуватись не може. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Отже, дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Щодо позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] слід зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). З позовної заяви вбачається, що вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права на частину майна обґрунтовані позивачем, як похідні вимоги, які залежні від позовної вимоги щодо визнання договору дарування квартири удаваним, тому оскільки основна вимога не підлягає до задоволення, похідні вимоги також залишаються без задоволення. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-VI, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1,ч.2 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а Кодекс про шлюб та сім`ю України визнаний таким, що втратив чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, позивачем не заявлялися вказані вимоги, відповідно до ст. 62 СК України, не зазначалися обставини та не додавалися належні, допустимі та достатні докази на підставу вимог, щодо збільшення у своїй вартості майна (квартири [ADDRESS] ) внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або його особистих затрат. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed