Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

24 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог, [PERSON] посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМА № 184174, виданого 17 травня 2017 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Круть Л.П. за реєстровим № 514 їй належить житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 1223285000:02:004:0529, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17 травня 2017 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35216300 від 17 травня 2017 року, номер запису про право власності: 20434027, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87278683 від 17 травня 2017 року. Зазначений житловий будинок вона, [PERSON] успадкувала після смерті матері - [PERSON] , 1941 року народження, яка померла [INFO] , та належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРТ № 058700, виданого 12 вересня 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-2944, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 грудня 2012 року за р.№37395243. На день прийняття спадщини в будинку, окрім неї зареєстровані: її брат - [PERSON] , [INFO] ; колишня дружина брата - [PERSON] , [INFO] та доньки брата - [PERSON] , [INFO] й [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року у справі № 183/4666/16 шлюб між [PERSON] (братом позивача) і відповідачем [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] разом з молодшою донькою -відповідачем [PERSON] забрала всі особисті речі добровільно виїхали до нового місця проживання за адресою: [ADDRESS] . В будинку залишилися деякі меблі [PERSON] . Відповідач [PERSON] (старша донька брата) з 01 липня 2014 року мешкає в [ADDRESS] Отже, відповідачі тривалий час не проживають в спірному будинку, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, домоволодінням не цікавляться, зокрема спільного господарства з позивачем не ведуть. Наявність реєстрації відповідачів в належному їй житловому будинку позбавляє її права оформити субсидію та обмежує її повноваження як власника майна. В зв`язку з наведеним, [PERSON] , посилаючись на вимоги 317, 319, 383, 391 ЦК України, просила суд: усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 31 травня 2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилалися на підстави звернення до суду, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги не визнав, просив в позові відмовити з огляду на те, що в житловому будинку знаходяться меблі та побутова техніка відповідачів, останні вважаються такими, що користуються спірним житлом та проживають в ньому, мають ключі від вхідних дверей житлового приміщення, а тому, не можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Йому не відомо. чи беруть відповідачі участь в утриманні будинку йому не відомо, також не відомо, у якому житловому приміщенні проживає [PERSON] , зазначив, що вона працює на кондитерській фабриці у м. Дніпро. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомленні, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву до суду не подавали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні зазначив. що вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначив, що він з народження проживає та зареєстрований в спірному житловому будинку. З 07.09.2001 року по 16.09.2016 року він перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] , інша дочка - [PERSON] , [INFO] ним була усиновлена. В зазначеному будинку вони проживали за згодою батька, який на той час був власником будинку. Батько помер у 2011 році, після його смерті житловий будинок успадкувала мати - [PERSON] , яка померла у 2014 році. Після смерті матері власником будинку у порядку спадкування за законом стала його сестра [PERSON] . Зазначив, що в 2016 році шлюб між ним і відповідачем [PERSON] був розірваний у відповідності до рішення суду, а вже в липні 2017 року його колишня дружина [PERSON] та молодша донька забрали особисті речі та добровільно виїхали з будинку, в спірному житловому приміщенні не проживають. [PERSON] не проживає в будинку з 2014 року, житлом не користується. Суд, заслухавши учасників справи, свідків,дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМА № 184174, виданого 17 травня 2017 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Круть Л.П. за реєстровим № 514 належить житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 1223285000:02:004:0529, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності [PERSON] на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17 травня 2017 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35216300 від 17 травня 2017 року, номер запису про право власності: 20434027, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87278683 від 17 травня 2017 року. Зазначений житловий будинок позивач [PERSON] успадкувала після смерті матері - [PERSON] , 1941 року народження, яка померла [INFO] , та належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРТ № 058700, виданого 12 вересня 2012 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-2944, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 грудня 2012 року за р.№37395243. Згідно довідки Орлівщинського старостинського округу Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року за вих. № 278вбачається, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: брат позивача (третя особа) - [PERSON] , [INFO] ; відповідач [PERSON] , [INFO] (колишня дружина брата позивача [PERSON] ); племінниця позивача ( відповідач) - [PERSON] , [INFO] та племінниця позивача (відповідач) - [PERSON] , [INFO] . У відповідності до акту, складеного 28 березня 2019 року депутатом Піщанської сільської ради Разя О.Ю. в присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON] , засвідченого підписом в.о. старости [PERSON] та скріплений печаткою сільської ради, в спірному будинку зареєстровані, але фактично з 02 липня 2017 року не проживають відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В той же час, згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 30 травня 2019 року за вх. № 1813/2 слідує, що відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] - не значиться. Зазначене також узгоджується з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1235-1057927-2017 від 22 листопада 2017 року, унікальний номер запису в Реєстрі: 2002062605609. Згідно письмових пояснень відповідача [PERSON] , [INFO] , які остання надавала адвокату Марченку К.Ю., адреса місця проживання останньою зазначена: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник відповідача посилався на те, що акт є неналежним доказом, вказував на те, що оскільки в житловому будинку знаходяться меблі та побутова техніка відповідачів, останні вважаються такими, що користуються спірним житлом, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В той же час, приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показами свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні були заслухані свідки [PERSON] та [PERSON] , які 28 березня 2019 року були присутніми під час складання акту депутатом Піщанської сільської ради Разя О.Ю. та поставили свій підпис на ньому. Так, свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з усіма знаходиться у дружніх відносинах. Зазначила, що позивач [PERSON] є власником спірного домоволодіння, їй відомо, що відповідачі, кожен окремо, з 2017 року в житловому будинку не проживають, оскільки [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] виїхала разом з дочками. Зі слів позивача їй відомо, що відповідачі виїхали з будинку добровільно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав покази аналогічні показам свідка [PERSON] . Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі, кожен окремо, в спірному житловому приміщенні не проживають понад чотирьох років, домоволодінням не користуються, в утриманні будинку участі не приймають. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1статті 346 цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їхні діти і батьки. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, право користування спірним житловим приміщенням у відповідачів, було похідним від права власності [PERSON] на будинок. Встановлено, що відповідачі вселилися у спірний будинок з дозволу колишнього власника - [PERSON] . Оскільки [PERSON] померла [INFO] , право власності на житловий будинок перейшло в порядку спадкування до позивача [PERSON] , відповідачі фактично втратили право користування спірним житлом. Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За приписами частини 1статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені обставини в їх системному зв`язку свідчать, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житлом, оскільки більше чотирьох років не проживають в будинку [ADDRESS] , витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг не несуть, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. В частині заявлених вимог до відповідача [PERSON] , [INFO] , суд вважає за належне відмовити в їх задоволенні у зв`язку з тим, що остання не зареєстрована в спірному житловому будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 30 травня 2019 року за вх. № 1813/2 та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1235-1057927-2017 від 22 листопада 2017 року, унікальний номер запису в Реєстрі: 2002062605609. Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У позові [PERSON] навела попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з суми судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Представником позивача на підтвердження понесення Луговською Н.М. витрат на адвоката надано: договір про надання правової допомоги № 15/16 від 16 вересня 2019 року; ордер адвоката серії ДП № 491/017 від 28 листопада 2019 року про надання правової допомоги за Договором № 15/16 від 16 вересня 2019 року, укладеного між [PERSON] і адвокатом Косковецьким В.М.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0705 від 05 травня 1997 року, а також квитанцію № 700130 від 23 квітня 2019 року про сплату [PERSON] коштів на суму 1000,00 грн. за надання адвокатом правничої допомоги. При цьому, суд також враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. В той же час, зі сторони відповідачів не було подано відповідних заперечень відносно відшкодування витрат на правову допомогу. Отже, на виконання ст. 137, 141 ЦПК України позивачем [PERSON] та її представником надано достатньо доказів, які підтверджували факт понесення позивачем витрат в зазначеному вище розмірі, у зв`язку з чим зазначена сума повинна бути відшкодована позивачу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладено та

Outcome: partial