Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2021 року по 07.12.2021 року в сумі 37395,30 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; судовий збір та витрати на правову допомогу. Позов мотивований наступним. Позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 11.01.2019 року по 06.09.2021 року. За період роботи утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 34812,92 грн. На день звільнення позивачу підприємством була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Позивач вважає, що відповідно до\~ст. 115 КЗпП України, ст.116 КЗпП України відповідач повинен виплати позивачці середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі. Остаточний розрахунок по заробітній платі відбувся 08.12.2021 року. Враховуючи наведене, позивака вважає, що їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000,00 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.11.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано строк для подання відзиву. Представником відповідача 28.12.2021 року, 11.06.2021 року, 26.01.2022 року надано суду заяви та докази, в яких висловлена позиція по справі. Так, зазначено, що на час розгляду справи виплачена заборгованість по заробітній платі. В задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди просить відмовити, оскільки відсутній зв`язок між невиплатою заробітної плати та наявністю моральної шкоди. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до відомостей трудової книжки серія [NUMBER] , [PERSON] з 11.01.2019 року по 06.09.2021 року працювала на Підприємстві об`єднання громадян "Херсонського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих", звільнена за угодою сторін. Відповідно до відомостей довідки №01/96 від 08.12.2021 року, заборгованість підприємства перед [PERSON] по заробітній платі станом на 01.11.2021 року складала 44812,92 грн. 02.11.2021 року видано позивачу 10000,00грн., 08.12.2021 року остаточний розрахунок проведено та видано 34812,95 грн. Наведені факти не оспорюються сторонами, підтверджені зазначеною довідкою та платіжними дорученнями № 173 від 02.11.2021 року, № 195 від 08.12.2021 року. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки з моменту звільнення ( 06.09.2021 року) та на момент остаточного розрахунку (08.12.2021 року) у відповідача існувала заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Оскільки, під час розгляду справи, було встановлено, що [PERSON] не були виплачені належні їй від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку (в даному випадку по день остаточного розрахунку), оскільки відповідач не довів відсутності в цьому своєї вини. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Згідно довідки №01/99 від 08.12.2021 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 402,10 грн. Останні два календарні місяці роботи позивача є липень, серпень. Так як позивач була звільнена з роботи 06.09.2021 року, то кількість робочих днів в період з 07.09.2021 року по 08.12.2021 року склала 66 робочих дні. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні позивача складає 26538,60 грн. (402,10 грн/день х 66 робочих дня). Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню, оскільки суд бере для розрахунку кількість робочих днів, а не календарних, як зазначено в позові. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача, щодо скороченого робочого тижня, оскільки довідка відповідача №01/99 від 08.12.2021 року вказує на повний робочий тиждень, виходячи з кількості робочих днів, в місяці. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати їй заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, внаслідок чого було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 5000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 5000,00 грн., разом з компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 26538,60 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Доводи представника відповідача, викладені в письмових заявах, не приймаються судом до уваги, як такі що спростовані встановленими в судовому засіданні обставинами та не дають підстав для відмови у задоволенні вимог позивача. За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно доч.1\~ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог. Ч. 2\~ст.141ЦПК України\~передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачем на підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, наданий суду Договір про надання правової допомоги укладений 10.09.2021 р. між позивачем та адвокатом Петровою О.О.; додаткова угода № 1 від 10.09.2021 року; акт №1 прийом-передачу наданих послуг від 19.01.2022 року згідно договору від 10.09.2021 року, де зазначено, що вартість отриманих послуг становить 7000,00 грн. Дана сума витрат на правову допомогу відповідає критерію розумності витрат. Повноваження адвоката підтверджені ордером серії ВН № 108341 від 22.11.2021року. Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог від 06.01.2022 року ціна позову становить 47395,30 грн. Згідно із висновками суду, стягненню підлягає 31538,60 грн. (26538,60 грн. + 5000,00 грн.), що становить 66,5 % від ціни позову. Так, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 4655,00 грн. витрат на правову допомогу, пропорційно до суми позовних вимог, що підлягає задоволенню. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача, сплачений судовий збір, у сумі 603,82 грн., пропорційно до позовних вимог, що підлягають задоволенню. Згідно з дублікатом квитанції № 0.0.2351808401.1., позивачем сплачено 908,00 грн. судового збору. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі зазначено, враховуючи факти, встановлені під час розгляду, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 26538,60 грн., моральна шкода в сумі 5000,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4655,00 грн., судовий збір в сумі 603,82 грн.

Outcome: partial