Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

09 липня 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, просила: скасувати наказ № 103/01 від 29.06.2021 року «Про звільнення [PERSON] » виданий КНП «Миколаївська Лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області; поновити її на займаній посаді інструктора з лікувальної фізкультури спец рахунок. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що починаючи з 12.01.1981 року працювала у відповідача, який за цей час неодноразово змінював свою назву. Згідно наказу КНП «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївського району Одеської області за № 113/01 від 04.09.2020 року її було переведено на посаду інструктора з лікувальної фізкультури спец рахунку. Зазначала, що 31 травня 2021 року вона звернулася до керівництва закладу з письмовою заявою про надання їй відпустки за власний рахунок по сімейним обставинам 01.06.2021 року. В цей же день, головним лікарем КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області було погоджено надання їй відповідної відпустки. У зв`язку з чим, 01 червня і 02 червня 2021 року вона не вийшла на роботу. 03 червня 2021 року, коли вона з`явилася на роботу, керівництво закладу зажадало від неї пояснень стосовно відсутні на робочому місці 02.06.2021 року, повідомивши її, що відсутність її на робочому місці в цей день розцінюють як прогул без поважних причин. Незважаючи те, що Миколаївська районна профспілкова організація працівників КНП «Миколаївська лікарня» рішенням від 09.06.2021 року відмовило в наданні згоди на її звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, наказом головного лікаря КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області за № 103/01 від 29.06.2021 року її було звільнено з посади інструктора ЛФК спец рахунку із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважної причини. Вважала звільнення її з посади незаконним та безпідставним з порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення, а причини її звільнення, наведені в наказі не відповідають дійсним обставинам. Пояснення про відсутність на робочому місці було написано нею під тиском керівництва. (а.с. 1-19) 30 липня 2021 року відповідачем, КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області, в особі головного лікаря Кирика В.І., подано до суду відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловив свої заперечення проти позову. Зазначав, що позивач 02 червня 2021 року, без поважних на то причин, не перебувала на робочому місці, через, що було складено відповідні акти. 03 червня 2021 року [PERSON] було надано письмові пояснення стосовно відсутності на робочому місці, в якому вона особисто зазначала, що на 1 день спізнилася після відпустки та просить провести утримання за власний рахунок. 07.06.2021 року головний лікар звернувся з поданням до профспілкового комітету про отримання згоди на звільнення [PERSON] з роботи за прогули без поважних причин. Рішенням профспілкового комітету від 09.06.2021 року за № 6 у наданні згоди на звільнення було відмовлено з підстав порушення вимог ст. 43 КЗпП України, без відповідного обґрунтування відмови. 11.06.2021 року головний лікар повторно звернувся до профспілкового комітету для отримання обґрунтування відмови в ненаданні згоди на звільнення [PERSON] . Не отримавши відповідного обґрунтування, наказом відповідача за № 103/01 від 29.06.2021 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважав також, що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог передбачених КЗпП України. Тому просив відмовити у позові в повному обсязі. (а.с. 30-45) 17 лютого 2022 року позивачем подано до суду додаткові пояснення. Зазначала, що 22 червня 2021 року вона звернулася до свого сімейного лікаря - [PERSON] , яка відкрила лікарняний лист і призначила їй відповідне лікування. 24 червня 2021 року лікар [PERSON] закрила лікарняний лист. Починаючи з 25 червня по 29 червня 2021 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря невропатолога. Незважаючи на це її було звільнено 29.06.2021 року під час амбулаторного лікування. (а.с. 117-120) Ухвалою суду від 13 липня 2021 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 06 жовтня 2021 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Викликано для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно ухвали Миколаївського районного суду Одеської області від 17.02.2022 року, залучено у цивільній справі № 508/432/21, правонаступника відповідача Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області - Комунальне некомерційне підприємство «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області. Позивач [PERSON] і її представник, адвокат Волков О.Л., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що він є членом Миколаївської районної профспілкової організації працівників КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області. В червні місяці 2021 року було звернення адміністрації установи з приводу звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України через прогул без поважних причин. Рішенням профспілкового комітету від 09.06.2021 року за № 6, де він був головуючим, у наданні згоди на звільнення було відмовлено. Під час вирішення зазначеного питання була присутня і [PERSON] , яку було заслухано на засіданні. Вказував, що [PERSON] знає тривалий час, як добру і порядну людину, гарного спеціаліста. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює головною медичною сестрою КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області. 02.06.2021 року вона у складі постійно діючої комісії разом з [PERSON] і [PERSON] , склали акти про відсутність на робочому місці інструктора ЛФК спец рахунку [PERSON] . Актів було складено 3: о 09-й годині, 12-й годині і 16-й годині. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює старшою медичною сестрою поліклініки КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області. 31 травня 2021 року [PERSON] звернулася до керівництва закладу з письмовою заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по сімейним обставинам строком 1 день - 01.06.2021 року. 02 червня 2021 року [PERSON] не з`явилася на роботу, у зв`язку з чим вона у складі постійно діючої комісії разом з [PERSON] і [PERSON] , склали акти про відсутність на робочому місці інструктора ЛФК спец рахунку [PERSON] . Було складено 3 акти в різний період робочого часу. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює завідуючою поліклінікою в КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області. За день чи два до 01 червня 2021 року [PERSON] звернулася до керівництва закладу з письмовою заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати по сімейним обставинам - 01.06.2021 року. 02 червня 2021 року [PERSON] не з`явилася на роботу, у зв`язку з чим нею було написано доповідну записку з цього приводу головному лікарю. Постійно діючою комісією у складі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] 02.06.2021 року було складено, в різний період робочого часу, три акти про відсутність на робочому місці інструктора ЛФК спец рахунку [PERSON] 03 червня 2021 року [PERSON] з`явилася на роботу, надавши письмове пояснення з приводу відсутності на робочому місці 02.06.2021 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює інспектором відділу кадрів в КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області. 31.05.2021 чи 01.06.2021 року, точну дату вона не пам`ятає, [PERSON] звернулася до керівництва закладу з письмовою заявою про надання їй відпустки за сімейними обставинами без збереження заробітної плати, по сімейним обставинам строком на один день. Згідно резолюції головного лікаря і відповідного наказу [PERSON] була надана відпустка без збереження заробітної плати строком на 1 день - 01.06.2021 року. 02 червня 2021 року [PERSON] не з`явилася на роботу, у зв`язку з чим вона у складі постійно діючої комісії разом з [PERSON] і [PERSON] , склали акти про відсутність на робочому місці [PERSON] . Було складено 3 акти в різний період робочого часу. Крім того, на протязі всього робочого часу, 02.06.2021 року, вона декілька разів намагалася зв`язатися з [PERSON] телефоном, і з`ясувати причину неявки на роботу. Але, телефон був вимкнутий. 03.06.2021 року [PERSON] з`явилася на роботу, надавши письмове пояснення з приводу відсутності на робочому місці 02.06.2021 року. Свідок [PERSON] у судове засідання не з`явилася, за клопотанням позивача і на підставі ст. 224 ЦПК України судом було постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати, про продовження судового розгляду. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач, [PERSON] , згідно наказу КНП «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївського району Одеської області від 04.09.2020 року за № 113/01 була переведена на посаду інструктора з лікувальної фізкультури спец рахунку. (а.с. 6-7, 8) 29 червня 2021 року головним лікарем КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області видано наказ № 103/01 про звільнення [PERSON] із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважної причини. (а.с. 19) З зазначеним наказом позивача було ознайомлено 30 червня 2021 року, про що свідчить її особистий напис на наказі про ознайомлення (а.с. 19) У зв`язку із вищенаведеним суд вбачає, що між сторонами склались трудові правовідносини, які регулюються положеннями трудового законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. У відповідності до ст. 30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено: доповідною від 02.06.2021 року (а.с. 37), актами (а.с. 38,39), пояснювальною (а.с. 40), а також не заперечувалось сторонами по справі, [PERSON] 02 червня 2021 року не вийшла на роботу згідно графіку. Згідно доповідної завідуючої поліклініки КНП «Миколаївська центральна районна лікарня» Миколаївського району Одеської області [PERSON], доповіла головному лікарю В.І. Кирик про те, що 02 червня 2021 року [PERSON] не проводила прийом пацієнтів у кабінеті, де працює. Про відсутність (02.06.2021 року) на роботі нікого не повідомила. (а.с. 37) Згідно акту перевірки відпрацювання робочого часу від 02.06.2021 року складеного о 09 годині 00 хвилин комісією в складі інспектора відділу кадрів [PERSON] старшої медсестри поліклініки [PERSON], голови профспілкового комітету [PERSON], було проведено перевірку відпрацьованого робочого часу, де виявлено, що інструктор ЛФК спецрахунку [PERSON] відсутня на робочому місці. (а.с. 38) Аналогічний акт було складено 02 червня 2021 року о 16 годині 00 хвилин тим же складом комісії. (а.с. 39) Як вбачається з пояснювальної [PERSON] від 03.06.2021 року, вона 02 червня 2021 року не вийшла на роботу згідно графіку, оскільки не мала чим добратися до роботи, а тому з`явилася на роботу 03 червня 2021 року. (а.с. 40) Відсутність на робочому місці 02.06.2021 року не заперечувалося і позивачем в судовому засіданні. Свою відсутність вона пояснила тим, що 02.06.2021 року перебувала в м. Одеса де відвідала Департамент охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації і Одеську обласну організацію профспілки працівників охорони здоров`я зі зверненнями і заявами. Зазначене також підтверджується копіями відповідних заяв з відмітками про їх отримання відповідними організаціями. (а.с. 11,12) У відповідності до роз`яснень викладених у п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України). Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: "прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності". Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21). Таким чином, судом достеменно встановлено, що [PERSON] 02 червня 2021 року без поважних на то причин не вийшла на роботу згідно графіку. У відповідності до положень ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За положеннями ст. 252 Кзпп України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Відповідачем було подано на адресу Миколаївської районної профспілкової організації працівників КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області подання (звернення) від 07.06.2021 щодо надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 09 червня 2021 року на засіданні профспілкового комітету було прийнято рішення про не надання згоди на звільнення працівника [PERSON] за ст. 40 п. 4 КЗпП України. Рекомендовано адміністрації відповідача врегулювати питання оплати праці інструктора ЛФК. Зазначене підтверджується витягом з протоколу № 6 від 09.06.2021 року. (а.с. 42) 11 червня 2021 року за вих. № 568, адміністрація КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області звернулося до профспілкового комітету з проханням обґрунтувати ненадання згоди на звільнення інструктора ЛФК спец рахунку [PERSON] (а.с. 43) Не отримавши відповіді на своє звернення, головним лікарем КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області 29 червня 2021 року видано наказ № 103/01 про звільнення [PERSON] із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважної причини. (а.с. 19) Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Зазначений висновок міститься у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження № 61-6930св19). Суд зазначає, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності її звільнення або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивачки. Таким чином, відповідач мав право звільнити позивача без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, тобто відповідачем були дотримані вимоги законодавства під час звільнення позивача з роботи. Згідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Так, згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України. Як встановлено судом, КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області було накладено на [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у зв`язку з її відсутністю на робочому місці 02.06.2021 року. Суд зазначає, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. В той же час під час розгляду справи судом встановлено, що дії позивача носили суб`єктивний та залежний від його волі характер. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на спростування доводів відповідача. Позивач та представник позивача в суді не заявляли суду про неналежність або ж недопустимість наданих відповідачем доказів. За таких обставин суд дійшов висновку, що при звільненні позивача дотримано положення статей 147, 148, 149 КЗпП України, та не порушено вимоги статей 43, 252 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди профспілкових органів. У зв`язку з викладеним суд вважає, що доводи позивача щодо неправомірності дій КНП «Миколаївська лікарня» Миколаївського селищної ради Миколаївського району Одеської області при її звільненні не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що її було звільнено під час перебування на лікарняному, оскільки на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ні позивачем ні її представником не надано жодного підтвердження цьому, як то лікарняного листа, тощо. При цьому суд зазначає, що надані копії медичної картки амбулаторного хворого виписаної на ім`я « [PERSON] », що є додатком до позовної заяви і подані до суду 09.07.2021 року (а.с. 14-15,18), а також копії з медичної картки амбулаторного хворого виписаної на ім`я « [PERSON] », що є додатком до письмових пояснень поданих 17.02.2022 року (а.с. 119-120), не є ідентичними. В останньому варіанті містяться дописки, які виконані після звернення з позовом до суду, без відповідного підтвердження, що вони виконані саме лікарем. Судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання розподілу судових витрат слід вирішити на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed