Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 01.10.2013 і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що від цивільного шлюбу мають неповнолітню дитину. З вересня 2013 відповідач залишив сім`ю. Приблизно з 2017 року вона з сином проживають у м.Харків. Дитина повністю перебуває на її утриманні. Їй відомо, що відповідач з 2013 по 2018 роки працював у Москві, а з 2018 року по даний час працює далекобійником за кордоном у Європі. Свій реальній дохід та назву фірми він від неї приховує, при цьому купуючи собі нерухоме та рухоме майно. Зазначає, що відповідач матеріальну допомогу на дитину надавав дуже рідко, їй приходилося щоразу нагадувати йому про необхідність сплати аліментів, однак суми його переказів на її картку складали від 1000 до 3000 грн., що на її думку менше, ніж потрібно було сплачувати, при цьому вона впевнена, що останній має можливість сплачувати аліменти від 4000 до 5000 грн. на місяць. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити та зазначили, що відповідач працює таксистом у м.Лозова що може підтвердити її знайомий, тобто приховує свій реальний дохід та має можливість сплачувати аліменти від 4000 до 5000 грн. на місяць. Не заперечувала щодо того, що відповідач возив сина на відпочинок на море, однак, як на її думку її дитина не отримувала від батька належної уваги та догляду. Позивач зазначила, що вона з дитиною проживають в м.Харків, остання має дохід в розмірі від 10 до 15 тисяч гривень на місяць. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, згідно якого позовні вимоги позивача визнає частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, у розмірі 1/4 частини щомісяця і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати звернення позивача до суду з позовною заявою. В іншій частині позову просив відмовити. В обґрунтування своєї позиції відповідач, зокрема, зазначив, що він має на утриманні неповнолітню доньку. Твердження відповідача щодо його постійного перебування за кордоном та отримання значного доходу, є безпідставним, не підтвердженим відповідними доказами, оскільки він весь час перебував та працював в Україні. З серпня 2018 по березень 2021 року працював у ТОВ «СП ЄВРОТРЕЙД» на посаді водія, отримуючи мінімальну заробітну плату. З 09.04.2021 працює в ТОВ «Транскомгруп» на посаді водія, його дохід на руки на місяць складає 5594,75 грн. З 2013 по 2021 роки ним постійно виділялися кошти для матеріального забезпечення їх з позивачем сумісного сина, надавши відповідні квитанції, розмір яких позивача, як на його думку, задовольняв, оскільки остання з позовом до суду щодо стягнення з нього аліментів на сина, не зверталася. Крім цього, зазначив, що майже кожного року, з метою оздоровлення сина, возив його на море. Разом відвідували музей, зоопарк, дельфінарій, спортивні майданчики, атракціони, виїжджали на велосипедах на природу, на підтвердження чого надав фотографії. Також не заперечував щодо придбання нерухомого майна (будинку в м.Лозова), частину грошей на купівлю якого йому давали його батьки та наявність одного автомобіля 1986 року випуску. Також зазначив про придбання у 2021 році позивачем нерухомого майна (квартири в м.Лозова), надавши відповідні довідки. 26.01.2022 відповідач направив на адресу суду заяву про часткове визнання позову, з посиланням на мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, а також наявність на його утриманні доньки та сина, розмір аліментів на двох дітей, який складає 1/3 частини доходу платника аліментів, його мінімального заробітку, а тому не заперечує проти стягнення з нього аліментів в розмірі 1/6 частини його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму, з дня подачі позовної заяви, а не з 2013 року, як просить у позові позивач. Представник відповідача адвокат Удод Л.Я. в судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх спільної дитини, в розмірі 1/6 частини його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму, з дня подачі позовної заяви та відсутності документального підтвердження позиції позивача. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі є батьками неповнолітнього, [PERSON] , [INFO] . Відповідача по справі, [PERSON] було визнано батьком дитини [PERSON] , [INFO] , з внесенням відповідних змін до актового запису про його народження, на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду від 19.06.2013. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що неповнолітній [PERSON] проживає з позивачем по справі, [PERSON] . Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 статті 80\~СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини, як убачається з матеріалів справи, між сторонами у справі немає, тому у позивача є підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.181\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При встановленні розміру аліментів суд, відповідно до ст.182 СК України, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що сторони працюють та мають регулярний дохід у вигляді заробітної плати, їх неповнолітній син проживає з позивачем по справі, відповідач по справі має на утриманні малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , інших осіб на його утриманні не має, стягнень з нього за виконавчими листами не проводиться. Позивач в своєму позові зазначила, що дитина перебуває повністю на її утриманні. На її думку, відповідач з 2013 року по теперішній час матеріальну допомогу на утримання дитини надає не регулярно, за її вимогою та у розмірі нижчому за той, який він в змозі надавати, у зв`язку із працевлаштуванням за кордоном і отриманням високих доходів, однак відомостей на підтвердження даних фактів, матеріали справи не містять. Натомість в матеріалах справи наявні довідки про працевлаштування відповідача, згідно яких останній з 01.08.2018 по 31.03.2021 року працював у ТОВ «СП ЄВРОТРЕЙД» на посаді водія і отримував заробітну плату, розмір якої з кожним роком збільшувався та складав з 3900 по 6000 грн. З 09.04.2021 працює в ТОВ «Транскомгруп» на посаді водія, його дохід на місяць складає 6950 грн. Крім цього, в матеріалах справи наявні численні грошові перекази за 2013, 2015, 2018 по 2021 роки відповідача на ім`я позивача, на різні суми та фотографії з відпочинку та дозвілля, на яких зображені відповідач та їх спільний з позивачем неповнолітній син, що не заперечується самою позивачкою. Судом також встановлено, що у 2013 році відповідач став власником жилого будинку, розташованого в м.Лозова та з 2008 року на його ім`я зареєстрований автомобіль «Volkswagen Jetta», 1986 року випуску. 10.07.2021 позивач стала власником квартири, розташованій в м.Лозова, на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.12,82\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши здобуті докази у їх сукупності, суд вважає наявними підстави, відповідно до ст.183 СК України, для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною віку повноліття, оскільки такий розмір аліментів згідно відомостей про доходи відповідача, на переконання суду, [PERSON] взмозі сплачувати наразі, і такий розмір аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В той же час, суд вважає необґрунтованим та недоведеними з боку позивача розмір аліментів - 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок по утриманню дитини покладено у рівній мірі на обох батьків з урахуванням дотримання балансу відповідних їх прав та обов`язків. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки. Отже, визначаючи до стягнення з батька на дитину аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) (в сумі, на думку позивача, не менше 4000-5000 грн.), позивачка повинна мати готовність та довести свою можливість виділяти на забезпечення дитини таку ж суму щомісячно. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Жодних доказів, які б підтверджували розмір витрат на дитину, позивачем на надано, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому суд враховує, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня становить 2395 грн., з 1 липня - 2510 грн., з 1 грудня - 2618 грн. А з 1 січня 2022 - 2618 грн. Суд надає оцінку тому, що поняття «мінімум» визначає крайню межу, а частина друга статті 182 СК України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному контексті суд пов`язує поняття гармонійного розвитку із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Суд доходить висновку, що при встановлених у цій справі обставинах, зважаючи на відсутність доказів щомісячних витрат на дитину, високого заробітку відповідача, та враховуючи реальну суму доходу відповідача підтверджену наданими довідками, відсутність у нього на утриманні інших осіб, крім малолітньої доньки, та стягнень за виконавчими листами, розмір аліментів (1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) платника, щомісячно) є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб, права яких зачіпляються при розгляді цієї справи. При цьому суд враховує можливість зменшення або збільшення розміру аліментів за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Вказане право закріплене статтею 192 ЦПК України. Щодо посилань позивача на значний розмір доходу відповідача, не надаючи на підтвердження викладеного жодних доказів, то суд не бере їх до уваги та наголошує на тому, що зароблені у законний спосіб гроші є особистим майном цієї особи і його особистою власністю. У відповідності до статей 316,317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Європейський суд з прав людини у своїх висновках неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення в національному законодавстві. Водночас, ст.1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» та «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні гуртуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Примусове передання власності від однієї особи до іншої може залежно від обставин являти собою позбавлення власності (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів,спрямованих на захист права власності (див. рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Отже, оскільки ідеологія ст.1 Першого протоколу фактично відображена як у Конституції, так і в Цивільному кодексі, національним судам варто враховувати такі правові позиції ЄСПЛ під час вирішення спорів про захист права власності, посилатися на висновки Європейського суду як на безпосереднє джерело права, а також переймати притаманні його рішенням ідеї справедливості й гуманності. Суд вважає, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі більшому ніж 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) при встановлених у справі обставинах, і враховуючи документально підтверджений розмір доходу відповідача, наявності на його утриманні малолітньої доньки, може трактуватись як безпідставне позбавлення його права власності на частину зароблених ним коштів та може перевищувати 50 відсотків його грошового доходу. Що стосується стягнення аліментів за минулий період (з 2013 року), суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, або залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч.2 ст.191 СК України. Більш того, в матеріалах справи наявні численні грошові перекази за 2013, 2015, 2018 по 2021 роки відповідача на ім`я позивача на різні суми, що на переконання суду спростовує твердження позивача, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на утримання їх сина. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial