Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.12.1996, в якому зазначено що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , свідоцтвом про право на спадщину за законом з якого випливає що спадкоємицею майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , і в тому числі і на частку спадкового майна, від якого відмовилася на її користь [PERSON] . Відповідач по справі - онук заявниці - [PERSON] , [INFO] з 01.01.2019 року не проживає у квартирі [ADDRESS] . Факт того, що [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з 01.01.2019 року по теперішній час підтверджується актом про фактичне проживання/непроживання від 30 листопада 2021 року. Факт родинних відносин зі своїм онуком документально підтвердити заявниця не може, оскільки відповідач, коли покидав місце своєї реєстрації забрав усі належні йому документи. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 25.11.2021 року, № 2513/89, [PERSON] , [INFO] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Заявниця зазначає, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації, однак відповідач завжди ігнорує ці прохання. Зазначене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка до судового засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату, час і місце розгляду справи був належно повідомлений. Суд відповідно до ст.\~280\~ЦПК України дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. Дослідив наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судом встановлено таке: Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 19.12.1996, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.8) Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №499 від 05.02.2004, спадкоємицею майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , і в тому числі і на частку спадкового майна, від якого відмовилася на її користь [PERSON] (а.с.9) Відповідно до довідки про склад сім`ї № 2513/89 від 25.11.2021, онук заявниці - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] (а.с.11) Факт того, що відповідач з 01 січня 2019 року у вказаному житловому приміщенні не проживає, підтверджується актом Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області б/н про фактичне не проживання від 30.11.2021. Суд, розглянув позовну заяву та додані до неї матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні такого висновку. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. При цьому, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Частиною першою ст.383ЦК України та ст.150ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1\~ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2\~ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Положенняст.405 ЦК України, ст.ст.150,156\~ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Разом з цим, згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. На підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють данні правовідносини, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Outcome: approved