Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про зняття арешту з нерухомого майна, скасування реєстрації заборон відчуження. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на 493/1000 частин квартири [ADDRESS] . Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І. Ю. із заявою про прийняття спадщини. 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Кокаревою І. Ю. позивачу надано відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з яких слідує, що на 493/1000 частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , накладено обтяження на підставі постанови В-15/1 19/30968885 від 31.01.2012 року, виданої державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Моргун О. В. Після цього позивач звернулася до відповідача з метою з`ясування причини накладання обтяження на майно, на що отримала відповідь з якої слідує, що Приморським районним судом м. Одеси 12.11.2010 було видано судовий наказ № 2-н-2467/10 про стягнення зі спадкодавця на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» боргу у розмірі 2 289,61 грн. Указує, що вона звернулася до КП «Теплопостачання міста Одеси» та сплативши заборгованість, отримала копію заяви від 01.04.2016, якою підтверджено відсутність будь-якої заборгованості за спадкодавцем, однак відповідачем повідомлено позивача, що матеріали виконавчого провадження, у яких містилася постанова про накладання арешту, було знищено за закінченням терміну зберігання, а тому їй необхідно звернутися до суду. Указує, що бездіяльністю державного виконавця порушується її право на отримання спадкового майна після смерті її чоловіка, проте зі скаргою на бездіяльність державного виконавця вона звернутися не може, оскільки не є стороною виконавчого провадження, а відтак звертається до суду з відповідним позовом. На підставі наведеного, посилаючись на те, що наявність обтяження на майно є перешкодою для оформлення спадкових прав, позивач просила зняти арешт та заборону відчуження нерухомого майна: 493/1000 частини квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , що накладений Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постановою В-15/119/30968885 від 31.01.2012 та скасувати реєстрацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: 493/1000 частини квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . У судове засідання сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 10 лютого 2022 року. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 травня 2006 року належить 493/1000 частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Між [PERSON] та [PERSON] , Єгорівською сільською радою Роздільнянського району Одеської області 07 вересня 2006 року зареєстровано шлюб, актовий запис № 15, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 07 вересня 2006 року. [INFO] [PERSON] помер, про що 27 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 11981. В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження нерухомого майна - 493/1000 частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тип обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12115404, дата реєстрації 31 січня 2012 року 15:54:12, власник [PERSON] , підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-15/119/30968885 від 31.01.2012 Другого Приморського ВДВС Одеського МУЮ, державний виконавець О. В. Моргун. Відповідно до листа Приморського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України від 27.04.2016 № 8329, на виконанні у 2012 році перебувало виконавче провадження В-15/119/30968885 щодо виконання судового наказу № 2-н-2467/10 від 12.11.2010, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» 2\~289,61 грн. За боржником зареєстровано 493/1000 частини квартири [ADDRESS] , на яку постановою В-15/119/30968885 від 31.01.2012 накладено арешт та заборонено її відчуження. Боржником вимоги виконавчого документа не виконані та виконавче провадження було повернуто на підставі п. 4 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». На теперішній час матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (касаційне провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що «при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна». Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У даній справі, позивач пред`явила позовні вимоги до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно. Клопотання про залучення особи, в інтересах якої накладено арешт на майно (стягувача)\~- КП «Теплопостачання міста Одеси» до участі у справі як відповідача позивачем не заявлялося, що є підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому у підготовчому засіданні судом, на виконання положень ст. 197 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, з`ясовувалося питання щодо кола відповідачів. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За таких обставин, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 199/1492/20 (провадження № 61-18880св20), Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а відтак у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. При цьому позивач не позбавлена права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed