Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

15.11.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є дружиною позивача [PERSON] , і між ними в судовому порядку розглядається справа про розірвання шлюбу. Згідно довідки №2522 від 10.11.2021 року в вищевказаному будинку зареєстровані: [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] , дружина [PERSON] , але вона за місцем реєстрації з 02.11.2020 року не проживає, що створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним майном. В зв`язку із викладеним, позивач просить суд визнати [PERSON] , 1980 року народження, такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивач [PERSON] надав суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечення проти заочного розгляду справи та можливість розгляду справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її присутності, відзиву на позов не надала, хоча була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] за договором від 11 липня 1980 року надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального жилого будинку, за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії Технічного паспорта, житловий будинок [ADDRESS] , збудований у 1980 році. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 499 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Викладене свідчить про набуття у власність [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] , до реєстрації 18.03.2016 року шлюбу з [PERSON] . Згідно довідки, виданої 10.11.2021 року Центром надання адміністративних послуг, за даними довідки, виданої головою квартального комітету №10 в смт. Іларіонове, підтверджено, що разом із [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , є зареєстрованими: син [PERSON] , 2015 року народження, дочка [PERSON] , 2017 року народження, син [PERSON] , 2020 року народження, а також дружина [PERSON] , 1980 року народження, яка з 02 листопада 2020 року не проживає за вказаною адресою реєстрації (а.с.9). Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище жилого будинку, реєстрація в ньому відповідача, як колишнього члена сім`ї власника, створює позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved