Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

У жовтні року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина [PERSON] , [INFO] , одноразово в розмірі 15 872 (п`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 00 коп. В обґрунтування позову вказала, що з [PERSON] перебувала у шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.03.2018. Від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син проживає разом із матір`ю та на даний час навчається на 3 курсі денної форми навчання у закладі фахової передвищої освіти «Київський міський медичний фаховий коледж» за спеціальністю «Стоматологія», вартість навчання в якому становить 21 300 грн на рік. Загальна сума витрат на навчання відповідно до договору № 78 за період 01.09.2020 по 30.08.2021 становить 31 744 (тридцять одна тисяча сімсот сорок чотири) грн 30 коп., на підтвердження чого надала відповідні квитанції. Станом на день подачі позову, нею понесені витрати, а саме: 1) 03.09.2020 - 10650, 00 грн як оплата навчання [PERSON] за 1 семестр, 131,50 грн як банківська комісія, 500 грн як благодійний внесок при вступі на перший курс (а.с. 10); 2) 25.01.2021 - 10500, 00 грн як оплата навчання [PERSON] за 1 семестр (а.с.10); 3) 08.06.2021 - 150,00 грн як доплата за 1 семестр до попереднього платежу (а.с. 11); 4) 30.08.2021 - 9681,00 грн як оплата навчання [PERSON] за 1 семестр, 96,80 грн як банківська комісія (а.с. 11). Оскільки вказані суми коштів є для неї суттєвими, а на відповідача законом покладено обов`язок нести додаткові витрати на утримання своєї неповнолітньої дитини, просила стягнути з відповідача половину вартості понесених нею витрат на навчання їхнього спільного сина [PERSON] , а саме 15 872 грн 00 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. 04 лютого 2022 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки він щомісячно сплачує аліменти, встановленні рішенням суду від 22.10.2018, позивач та їхні спільні діти проживають в його квартирі та не сплачують комунальні послуги, нею не надано доказів, що вона отримує дохід в розмірі 6000,00 грн, сам він не в змозі сплатити вказаний розмір аліментів, оскільки має низький дохід. В судовому засіданні відповідач повідомив, що має намір утримувати дітей, позовні вимоги визнає, але немає змоги сплачувати такий розмір аліментів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . На час розгляду справи [PERSON] є повнолітнім та з 01 вересня 2020 року навчається у закладі фахової передвищої освіти «Київський міський медичний фаховий коледж» за спеціальністю «Стоматологія». Відповідно до договору № 78 про надання платної освітньої послуги вартість першого року навчання (10 місяці) складає 21 300 грн 00 коп., за весь строк - 42 600 грн 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенції про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, обов`язком батьків визначено також піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відтак судом встановлено, що обов`язок щодо утримання, виховання, навчання, піклування про здоров`я та розвиток дитини покладений законодавством на обох батьків. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. На підставі ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Тому, заявляючи вимоги про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, необхідно надати докази усієї суми фактично понесених витрат, в той час, як заявляючи про періодичні або постійні витрати, позивач повинен довести їх необхідність. Відтак в даній справі тягар доказування наявності особливих обставин, за якими у одного з батьків, з ким проживає дитина, виникли додаткові витрати на її утримання, а також розмір самих витрат, покладено на позивача. В той же час в разі заперечення позову, відповідач повинен доказати обставини, що мають істотне значення та можуть бути враховані судом при визначенні розміру його участі у додаткових витратах на дитину. Як встановлено судом, спільний син сторін у справі [PERSON] з 01 вересня 2020 року навчається у закладі фахової передвищої освіти «Київський міський медичний фаховий коледж» за спеціальністю «Стоматологія». Позивачем понесені витрати, а саме: 1) 03.09.2020 - 10650, 00 грн як оплата навчання [PERSON] за 1 семестр, 131,50 грн як банківська комісія, 500 грн як благодійний внесок при вступі на перший курс (а.с. 10); 2) 25.01.2021 - 10500, 00 грн як оплата навчання [PERSON] за 1 семестр (а.с.10); 3) 08.06.2021 - 150,00 грн як доплата за 1 семестр до попереднього платежу (а.с. 11); 4) 30.08.2021 - 9681,00 грн як оплата за навчання [PERSON] за 1 семестр, 96,80 грн як банківська комісія (а.с. 11). Загальна сума витрат на навчання відповідно до договору № 78 за період 01.09.2020 по 30.08.2021 становить 31 744 (тридцять одна тисяча сімсот сорок чотири) грн 30 коп., на підтвердження чого надала відповідні квитанції. За вказаних обставин суд вважає доведеними факти додаткових витрат на дитину у справі, понесених позивачем на навчання їхнього спільного сина [PERSON] . Беручи до уваги зазначені витрати, які були здійсненні позивачем, які підтверджені належними та допустимими доказами, виходячи із принципу першочерговості інтересів дітей та обов`язку обох батьків утримувати дитину та нести додаткові витрати на дітей, суд вважає обґрунтованою суму для стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат у повному обсязі, а саме 50% від вказаної суми, що становить 15 872 (п`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 00 коп. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати в разі задоволення позову покладаються на відповідача. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, з відповідача підлягає стягнення на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн, що відповідає положенням ч.6 ст.141 ЦПК Країни.

Outcome: approved