Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

[PERSON] у грудні 2020 року звернулася до суду з вказаною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та [PERSON] з 2001 року проживали разом без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мають двох спільних дітей. 14.05.2005 року позивачка та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 14.05.2005. 04.03.2005 була придбана квартира [ADDRESS] , у договорі купівлі-продажу вказаної квартири вказано як покупця [PERSON] . Позивачка зазначила, що вважає вказану квартиру спільним майном подружжя, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу вона проживала разом з відповідачем та мала з ним спільну дитину, крім того, комунальні послуги та ремонтні роботи оплачувались нею спільно з відповідачем. У вказаній квартирі проживали разом з відповідачем та дітьми з моменту придбання квартири до 2016 року, коли шлюбні стосунки були фактично припинені. Позивачці стало відомо, що квартира [ADDRESS] знаходиться у власності ТОВ «Автофарбус», підставою для державної реєстрації права власності став акт приймання-передачі нерухомого майна від 23.07.2020. Вважає, що акт приймання-передачі нерухомого майна від 23.07.2020 має бути визнаним недійсним, оскільки позивачка не надавала своєї згоди на відчуження спільного майна. Також вважає укладення акту приймання-передачі квартири [ADDRESS] удаваним правочином. Обґрунтовує це тим, що відповідач [PERSON] не може продати вказану квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки квартира є спільним майном подружжя, а також зареєстрованим місцем проживання їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] . У зв`язку з цим просить суд визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна від 23.07.2020. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Петрова Д.В. Ухвалою Подільського районного суду від 06.01.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофарбус» про визнання акту прийому-передачі нерухомого майна недійсним за правилами спрощеного позовного провадження. 18.02.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача 2 ТОВ «Автофарбус». У відзиві зазначено, що позовні вимоги є безпідставними, тому просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтував свою позицію тим, що на час придбання спірної квартири відповідач [PERSON] не перебував у шлюбі, квартира належить йому на праві приватної власності, про що повідомив під час реєстрації нотаріусом акту приймання-передачі квартири. Також зазначив, що на теперішній час відсутнє судове рішення, яким визнано факт проживання однією сім`єю позивачки з відповідачем [PERSON] на момент придбання [PERSON] спірної квартири, а при ухваленні такого рішення у майбутньому таке рішення не спричинить недійсності правочину, вчиненого до набрання таким рішенням законної сили. Крім того, права малолітнього [PERSON] не було порушено, оскільки з моменту народження він проживає разом з матір`ю за місцем реєстрації останньої за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання 18.02.2021 з`явилися позивачка [PERSON] , представник позивачки [PERSON] та представник відповідача 2 «ТОВ «Автофарбус» Коссов С.О. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Автофарбус» проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та у клопотаннях. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. 04.03.2005 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою Г.В. за реєстровим №407, набув право приватної власності на квартиру загальною площею 43,60 кв. м за адресою: [ADDRESS] . 23.07.2020 [PERSON] та ТОВ «Автофарбус» у зв`язку з рішенням установчих зборів засновників ТОВ «Автофарбус» (протокол №1 від 07.07.2020) склали акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус», відповідно до якого [PERSON] передав, а ТОВ «Автофарбус» прийняло в якості внеску до статутного капіталу об`єкт житлової нерухомості - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Акт приймання-передачі зареєстровано в реєстрі за №2213, 2214 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. 24.12.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна від 23.07.2020. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 14.05.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.05.2005 року. Відповідно до наданої позивачкою копії договору купівлі-продажу, [PERSON] одноособово купив квартиру загальною площею 43,60 кв. м за адресою: [ADDRESS] 04.03.2005. Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] у шлюбі з позивачкою не перебував, а також не зазначав, що проживає однією сім`єю з позивачкою. У позовній заяві позивачка вказує, що вона та відповідач [PERSON] з 2001 року проживали разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Згідно із ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК (в тому числі ст.65 СК). Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Таким чином, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є спільне проживання чоловіка і жінки, спільний побут, взаємні права і обов`язки. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. Проте позивачкою не надано доказів проживання однією сім`єю з відповідачем [PERSON] на момент купівлі квартири 04.03.2005, зокрема, будь-якого рішення суду про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що квартира, яку було передано за актом приймання-передачі від 23.07.2020 до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус», перебувала у спільній власності позивачки та відповідача [PERSON] . Щодо доводів позивачки на обґрунтування позовних вимог зокрема про те, що укладений між відповідачами договір дарування є удаваним, оскільки сторони насправді уклали договір купівлі-продажу, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тобто, при вирішення спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Позивачка у позовній заяві посилається на те, що відповідач [PERSON] передав квартиру до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус» за актом приймання-передачі від 23.07.2020 у зв`язку з тим, що він не може укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири через те, що вона перебуває у спільній власності подружжя. Також позивачка стверджує, що ТОВ «Автофарбус» було створено виключно для відчуження квартири. При розгляді справи судом не було знайдено підтвердження того, що вказана квартира перебуває у спільній власності позивачки та відповідача [PERSON] . При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що майно, яке було відчужено за спірним актом приймання-передачі, належало на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] , необґрунтованість, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача та відповідно для визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Автофарбус» квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №2213, 2214 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. 23.07.2020р. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем або третьою особою не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed