Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] , адвокат Малюк О.П., звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю [PERSON] 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться на земельній ділянці площею 910 м2, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 12.10.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис №713. 07.07.2020 року Заводським районним судом м.Дніпродзержинська винесено рішення про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 07.08.2020 року, в якому зазначено, що сімейно-шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені з 2019 року. Вищезазначене підтверджується свідоцтвом про одруження та копією рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 07.07.2020 року. 29.12.2007 року [PERSON] разом з [PERSON] , в період їхнього шлюбу, для сумісного проживання однією сім`єю придбали 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 м2, на підставі договору купівлі-продажу частини у праві спільної часткової власності на домоволодіння, посвідченого 29.12.2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Ларисою Леонідівною та зареєстрованого в реєстрі за №3499. Власником вищезазначеного домоволодіння в договорі купівлі-продажу зазначений [PERSON] .. В пункті 2 Договору купівлі-продажу частини у праві спільної часткової власності на домоволодіння зазначено, що продаж вчинено за 22 725,00 грн.. Станом на 29.12.2007 року за офіційним курсом, встановленим НБУ, 1 долар США становив 5,05 грн.. На придбання 47/100 частин спірного домоволодіння [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти в розмірі 4500,00 доларів США (4500*5,05=22 725,00 грн.), які належали їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується розпискою, написаною власноручно [PERSON] 20.12.2007 року. На даний час в 47/100 частинах домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають Позивач разом з повнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім 'ї. Оскільки між [PERSON] і [PERSON] виник спір щодо того, хто є власником 47/100 частин спірного домоволодіння і згоди щодо цього питання не досягнуто, крім того, [PERSON] неодноразово наголошував, що вищезазначене нерухоме майно належить тільки йому, позивач вимушена звернутися з позовною заявою до суду для захисту її порушених прав і інтересів з вимогами визнати за нею право особистої приватної власності на 47/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у праві спільної часткової власності як придбане хоча й у період шлюбу, але за її особисті кошти. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, надали суду заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву щодо розгляду справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , зареєстрованому 12.10.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис №713. Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.07.2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно договору купівлі-продажу від 29.12.2007 року зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик Л.Л. [PERSON] придбав 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 м2. Власником 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 м2 є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17864460 від 25.02.2008 р.. В даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 21/4140 про склад сім`ї від 22.01.2021 р.. Будь-яких доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірному житловому будинку без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачкою не надано. У відповідності до положень ст.ст.1 та 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з положень ст. ст.383, 391 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Нормами ст.57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю подружжя, до якого серед іншого відноситься майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З іншого боку, згідно зі ст.60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4). Так, частиною 1 статті 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зі змісту ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 вказаного Кодексу вбачається, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 71 СК України, встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Спірні 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 м2 набуті відповідачем за час шлюбу з позивачкою і позивачка не спростувала ту обставину, що він є спільною сумісною власністю подружжя, і купувалась для всієї родини, також не довела, що спірні 47/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 910 м2 були придбані лише за її особисті кошти. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті б Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати, обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, судом було встановлено всі фактичні обставини справи та досліджено зібрані у справі докази, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю частин домоволодіння у праві спільної часткової власності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed