Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , у якому просила на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своїм майном - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що 03 жовтня 1991 року державним нотаріусом Ізяславської районної державної нотаріальної контори видано на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1680, у відповідності до якого вона стала власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] . З 1967 року позивачка зареєстрована та проживає в м. Хмельницькому, а в належному їй будинку проживає лише рідна сестра - [PERSON] і з дозволу [PERSON] зареєстровані члени її сім`ї, зокрема онука [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] та цивільний чоловік [PERSON] , який не являється членом її сім`ї та не користується спірним жилим приміщенням. Станом на сьогоднішній день, виникла необхідність зняти з реєстраційного обліку місця проживання у належному [PERSON] домоволодінні, відповідача [PERSON] , оскільки він припинив фактичні шлюбні відносини з членом її сім`ї - [PERSON] , проте ухиляється добровільно виписатись із спірного домоволодіння. Неодноразові прохання, знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідача, не призвели до жодних позитивних результатів і [PERSON] продовжує бути зареєстрованим у будинку до якого немає жодного стосунку, а тому і звернулася з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 24 вересня 2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, заявлений позов підтримала повністю, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається з повідомлення Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 20/01-975 від 23.09.2021 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживає. Надіслані [PERSON] судові повістки повернулися до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштових повідомленнях, які повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки: - на 20 грудня 2021 року на 11 год. 00 хв.; - на 19 січня 2022 року на 11 год. 00 хв.; - на 16 лютого 2022 року на 11 год. 00 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування, [PERSON] суду не повідомив. Тому у зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, з`сувавши позицію позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Шмигельською В. П. від 03.10.1991 року, посвідченого в Плужненській сільській раді 30.09.1980 року і зареєстрованого за № 33, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , спадкова справа № 203, зареєстровано в реєстрі за №1680. До спадкового майна входить жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с.Плужне, Ізяславського району. У даному домоволодінні зареєстрована та проживає [PERSON] , члени її сім`ї онука - [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який не є родичем. Дані особи, крім [PERSON] лише зареєстровані, але фактично не проживають, що підтверджується довідкою Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 1063 від 18.09.2021. Крім того, вказана обставина підтверджується актом обстеження фактично проживаючих осіб з числа зареєстрованих від 18 серпня 2021 року, затвердженого головою Плужненської сільської ради Мартинюком В. Г. Допитані у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживала разом [PERSON] в цивільному шлюбу близько 9 років в м. Хмельницький. На даний час припинила будь-які відносини з відповідачем. Також зазначила, що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] жодного дня не проживав, та особисті речі у будинку його відсутні. На телефоні дзвінки з проханням добровільно виписатися з спірного помешкання відмовляється. Свідок [PERSON] , яка являється дочкою [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] з часу його реєстрації у будинку ніколи не проживав. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом. Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року. За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою. Як встановлено в судовому засіданні, сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16). Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу. З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідач [PERSON] не проживає у жилому будинку в [ADDRESS] , який на даний час належить [PERSON] , та реєстрація відповідача чинить для неї перешкоди у користуванні своєю власністю, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування її власністю. Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить [PERSON] , порушує її право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин, втратив право користуватися даним жилим приміщенням. Позивач заперечує щодо реєстрації відповідача у належному їй житлі. Відповідач добровільно не знімається з реєстрації. Тим самим він перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки його формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає йому статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками. Відтак, у даній справі наявні законні підстави для задоволення позову. Судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved