Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 25 березня 2016 року приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Прутяновою Л.В., зареєстрований в реєстрі за №581 (т.1 а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 17.04.1993 він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ним було розірвано на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30.10.2013. В період шлюбу, окрім іншого майна, подружжям було придбано житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 49,60 кв.м., який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі №2-261/11 від 25.03.2013 визнано спільною сумісною власністю подружжя. У серпні 2017 року позивачу стало відомо, що [PERSON] , без його відома, розпорядилась житловим будинком, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Втім, згоди на розпорядження спільним майном у вигляді будинку [PERSON] не надавав, про вчинення таких дій відповідач його не повідомляла. Позивач, посилаючись на ст.65 СК України ст.369 ЦК України, вказує, що відсутність нотаріально засвідченої згоди позивача на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , який визнано спільною сумісною власністю подружжя рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.03.2013 (справа №2-261/11), є підставою для визнання цього договору недійсним. Також позивач вказує на той факт, що відчуження будинку відбувалось у період розгляду справи про поділ майна, про який відомо як близькому оточенню сторін так і стороннім людям, у тому числі сусідам, покупець [PERSON] , при добросовісному виконанні обов`язків покупця, не міг не знати, що майно належить подружжю [PERSON] . [PERSON] , відчужуючи спірне нерухоме майно, також діяла недобросовісно, розуміючи, що будинок є спільним майном її та [PERSON] , належить їм на праві спільної сумісної власності. За наведених обставин позивач вважає, що договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутнє волевиявлення усіх власників майна щодо розпорядження спільним майном. Відповідач [PERSON] , від імені якої діє адвокат Мастістий С.В., надала відзив на позовну заяву (т.1 а.с.115-117) в якому у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі, мотивуючи тим, що визнання договору, укладеного одним із подружжя щодо розпорядження майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа за таким договором діяли недобросовісно. Зокрема, що третя особа знала чи за обставин не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція підтверджена судовою практикою вищих судових інстанцій та викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України №6- 1912цс 15 від 27 січня 2016 року, постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15, постанові ВСУ у справі за № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року, ухвалі ВССУ від 30.05.2016 року у справі №197/1166/14-ц. В свою чергу, обґрунтування позивачем недобросовісності відповідача [PERSON] під час укладення оскаржуваного договору ґрунтується на припущеннях, оскільки позивач посилається на спір між [PERSON] та [PERSON] як на загальновідому обставину, яка повинна бути відома всім. Відповідач [PERSON] , від імені якого діє адвокат Тодорашко А.В., надав письмові пояснення (т.2 а.с.105-106) в яких у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі, з тих підстав, що на даний момент права позивача вже захищені постановою від 20.10.2020 Одеського апеляційного суду по справі №501/570/14-4 щодо поділу спільного майна подружжя, згідно якої позивачу відмовлено у позові про визнання права власності на спірний об`єкт та стягнуто із відповідача [PERSON] грошові кошти в якості поділу отриманої вартості спірного об`єкту як спільної сумісної власності. Таким чином, право спільної сумісної власності позивача на спірне нерухоме майно захищене у інший спосіб, а саме - шляхом стягнення з [PERSON] вартості частки позивача у будинку, який є предметом спору у даній справі. Відповідач вказує, що він діяв добросовісно, оскільки він не знав і не міг знати, що майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і що [PERSON] , укладаючи договір, не отримала згоди на це позивача, зважаючи на подання [PERSON] нотаріусу відповідних заяв про неналежність спірного майна до спільної сумісної власності, відсутність необхідності такої згоди та відсутність спору щодо майна. Від третьої особи пояснень щодо позову не надійшло. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені доводи позивача, відповідачів, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.04.1993. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.10.2013 (т.1 а.с.124) шлюб між ним було розірвано. 25 березня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку «А» садибного типу з прибудовою та підвалом, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Прутяновою Л.В., зареєстрований в реєстрі за №581 (т.1 а.с.51-53). Під час укладання договору відповідач [PERSON] надала, в тому числі, заяву, що на момент набуття у власність вказаного будинку в шлюбі вона не перебувала (не була одружена) та не перебуває (не одружена) до цього часу, ні з ким не проживала та не проживає до цього часу однією сім`єю без укладення шлюбу (т.1 а.с.54). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.03.2013 у справі №2-261/11 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.8-13). В матеріалах нотаріальної справи відсутня згода [PERSON] на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 по справі №501/570/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності задоволені частково, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру ідеальних часток у спільному майні та поділ спільного майна подружжя задоволено частково, та, окрім іншого, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 210440 гривень, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110800000:05:012:0045, у розмірі 228877,50 гривень (т.2 а.с.106-110). Згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до положень статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої передбачається при укладенні договорів одним з подружжя. Згідно частини першої статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі №6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду у висновках, викладених у Постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (Провадження №12-71гс20), зазначила, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду в цій постанові відступила від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі №6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), оскільки закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] діяв на захист свого порушеного права спільної сумісної власності. Способом захисту порушеного права позивач визначив визнання недійсними правочину на підставі якого майно вибуло зі спільної сумісної власності. Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 по справі №501/570/14-ц щодо поділу спільного майна подружжя, права позивача [PERSON] вже захищені шляхом стягнення з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 210440 гривень, та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,071 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110800000:05:012:0045, в розмірі 228877,50 гривень. Таким чином, суд дійшов висновку, що право спільної сумісної власності позивача на спірне нерухоме майно захищене в інший спосіб, а саме шляхом стягнення з відповідача вартості частки позивача у будинку, який є предметом спору у даній справі. У висновках Великої палати Верховного суду, викладених у п.8.65 Постанови від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (Провадження №12-71гс20) вказано, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В матеріалах справи відсутні докази недобросовісності відповідача [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу, а також докази, які б підтверджували, що відповідач знав про те, що майно належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності і що відповідач [PERSON] , укладаючи договір купівлі-продажу спільного майна, не отримала на це згоди позивача. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed