Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

04.08.2021 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування у розмірі 3483,86 грн. Позовна заява мотивована наступним. Відповідач є донькою позивача. Позивач є інвалідом ІІ групи безстроково, внаслідок основного захворювання бронхіальної астми. Крім того, має вікові захворювання. Зазначає, що для підтримання здоров`я є необхідними щомісяця витрачати 10451,58 грн. на ліки. Зазначає про отримання пенсії у сумі 3460,49, якої не вистачає для потреб життя та лікування. Оскільки має ще двох доньок, крім відповідача, то ставить вимоги до відповідача у розмірі 1/3 частини від потреб на лікування. Представник позивача надала заяву про проведення розгляду у її відсутності, проти заочного розгляду не заперечувала, просила позовні вимоги задовольнити, з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та дату розгляду повідомлялась, причини неявки суду не повідомила, відзив не подавала. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду повідомлена, надала заяву про відкладення, оскільки має необхідність в отриманні послуг адвоката. Враховуючи строк перебування справи у суді, дату залучення [PERSON] в якості третьої особи, підстава, яку вона зазначила для відкладення розгляду справи, не може рахуватись, як поважна причина для відкладення розгляду справи, тому відсутні підстави для відкладення. Крім того, третьою особою подано письмові пояснення, в яких вона зазначає про необґрунтованість позову. Зазначено, що позивач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги, отримує ліки безкоштовно, оскільки має пільги, як вдова учасника бойових дій. Також зазначено, що комунальні рахунки позивач не сплачує, оскільки такі на її ім`я не відкриті. Крім того, позивач не повідомила суд щодо своїх доходів. Враховуючи неявку відповідача та згоду сторони позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи судом встановлено наступне. 20.08.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі. 09.11.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області залучено до участі у справі третю особу на підставі її заяви. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. У Сімейному Кодексі України, а саме частиною 1 статті 202, передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). З огляду на зазначене вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Підставою виникнення обов`язку відповідача [PERSON] сплачувати додаткові витрати на лікування позивача [PERSON] , зазначено наявність родинного зв`язку між сторонами. Так, позивач в тексті позовної заяви стверджує, що відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] . Стороною позивача не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності родинного зв`язку між сторонами. А саме, не надано доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . До позовної заяви долучено копії наступних документів: медичну довідку від 23.11.1989 року, довідку до акту огляду МСЕК серія 12 ААВ №238192, протокол ЛКК, довідка про огляд від 01.04.2021 року, консультативний висновок спеціаліста № 1578/2021, відомості щодо огляду кардіолога, сторінки із записами, три рецепта щодо призначення ліків, фіскальні чеки з аптечних установ. Суд не дає оцінку наявності зазначеного у позові переліку хвороб на відповідність медичним документам. Не робить висновок, щодо наявності чи відсутності потреб позивача у щомісячному отримання ліків на суму 10451,58 грн., з урахуванням наданих медичних документів та доказів придбання ліків. Тобто, суд не надає оцінку доказам позивача, наданим на підтвердження її стану здоров`я та на підтвердження наявності або відсутності необхідності витрат на придбання ліків, оскільки позивачем не доведено факту наявності родинних стосунків із відповідачем й відповідно не доведено наявність обов`язку відповідача, встановленого законом щодо піклування про позивача. Також у зв`язку із наведеним, суд не дає оцінку документам, наданим третьою особою. Виключення позивачем свідоцтва про народження з переліку додатків до позовної заяви вказує на свідоме не надання такого доказу. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з наведеного, беручи до уваги факт не надання позивачем доказів того, що відповідач є її донькою, підстав для задоволення позову не встановлено.

Outcome: dismissed