Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Приватного багатопрофільного підприємства «Захар», в обґрунтування якого зазначив, що він працював сторожем у відповідача та 09.07.2021 року йому було вручено копію акту від 09.07.2021 року про те, що він складений у зв`язку з втратою довіри до нього, у зв`язку з чим його не допущено до роботи з 08.07.2021 року. Недовіра виникла внаслідок зникнення товарно-матеріальних цінностей, а саме металевого сейфу. Позивач зазначає, що він звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом про визнання незаконним відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Однак, під час розгляду справи він дізнався, що наказом від 08.07.2021 року №7 звільнений з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України «поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння». [PERSON] вважає вказане звільнення незаконним, оскільки в нетверезому стані не перебував, алкогольні напої під час роботи ніколи не вживав, тому просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 29.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у справі. 17.01.2022 року представником відповідача по справі подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що [PERSON] було звільнено згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України «поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння». В результаті здійснення перевірки було встановлено, що [PERSON] систематично та неодноразово порушував трудову дисципліну та з`являвся на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, про що було складено доповідні записки. Також зазначає, що позивача неодноразово було повідомлено телефоном та засобами поштового зв`язку про звільнення та необхідність отримати розрахунок, які залишені без реагування, тому просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 16-18). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи заслухавши пояснення сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктом першим прохальної частини позовної заяви позивач просить суд поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення ) чинники. Позивач просить суд поновити йому строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, зазначаючи, що йому не було відомо про винесення наказу про звільнення, оскільки ознайомлено лише з актом про відсторонення від роботи, який він оскаржував у судовому порядку та лише під час розгляду справи в суді, а саме 24.11.2021 року стало відомо, що його не відсторонено, а звільнено з роботи. Суд вважає поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки про порушення свого права позивач дізнався лише в листопаді 2021 року, доказів, що позивачу по справі відповідачем було направлено копію наказу про звільнення або трудову книжку суду надано не було. Статтею 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Вказане право позивача підлягає захисту. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22.06.1982 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04.02.1994р.)трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах. Відповідно до витягу з наказу № 7 від 8.07.2021 «Про звільнення сторожа [PERSON] » звільнено сторожа [PERSON] з займаної посади сторожа згідно ст. 40 КЗпП України «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» п. 7 «поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння» з 8.07.2021 року (а.с. 7). Пленум Верховного Суду України в п. 18постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Звільнення є одним із видів дисциплінарних стягнень (ст. 147 КЗпП України). Положеннями ст. 40 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Пунктом 7 частини 1 цієї норми визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 зі змінами, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК), яким суд має дати відповідну оцінку. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Таким чином, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, статутів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень ст. 147 КЗпП України. Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Так, з матеріалів справи вбачається, що 05.07.2021 року було складено Акт за підписами: директора [PERSON] , енергетика [PERSON] ст.сторожа [PERSON] , орендаря [PERSON] , орендаря [PERSON] з якого вбачається, що [PERSON] перебуваючи на робочому місці на ринку «Привокзальний» знаходився в стані алкогольного сп`яніння та грубо в лайливій формі звертався до орендарів і відвідувачів ринку. Стан алкогольного сп`яніння підтверджувався наступними ознаками: запах горілки з рота, збуджений стан. [PERSON] було запропоновано звернутись до медичного закладу для проходження медичного огляду на предмет алкогольного сп`яніння, від якого він відмовився ( а.с. 24). Аналогічний за змістом Акт було складено за підписом директора [PERSON] , ст.сторожа - [PERSON] , сторожа [PERSON] , однак з копії акту доданого до матеріалів справи не можна встановити дату його складання (а.с.25). З копії доповідної записки складеної старшим сторожем [PERSON] вбачається, що сторож [PERSON] 09.06.21 був на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, ображав відвідувачів торгового комплексу привокзальний. Від пояснень відмовився тому був складений акт (а.с. 26). Однак, слід зазначити, що представником відповідача не було заявлено жодних клопотань щодо допиту свідків, які б могли б підтвердити чи спростувати факти зазначені у зазначених вище актах. Також слід зазначити, що позивачем до позову додано Акт в зв`язку з втратою довіри від 09.07.2021 року з якого вбачається, що акт складений в зв`язку з втратою довіри до сторожа [PERSON] , в зв`язку з чим його недопущено до роботи з 8.07.2021. Недовіра виникла внаслідок зникнення товарно-матеріальних цінностей в вигляді металевого сейфу. [PERSON] відстороняється від роботи з 09.07.2021 до 09.08.2021 на 1 місяць. Вказаний акт підписано директором [PERSON] , ст.сторожем [PERSON] , енергетиком [PERSON] (а.с. 9). З акту від 09.07.2021 підписаного директором [PERSON] , ст.сторожем [PERSON] , енергетиком [PERSON] , вбачається, що він складений в присутності [PERSON] , ст.сторожа [PERSON] , енергетика [PERSON] , директора ПБП «Захар» [PERSON] за фактом відмови отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки [PERSON] . Звільнення настало за фактом зникнення товарно-матеріальних цінностей на підприємстві ПБП «Захар». [PERSON] підписувати даний акт відмовився (а.с. 32). Таким чином, зміст актів складених та підписаних працівниками відповідача суперечить один одному. Оскільки згідно одних актів позивач по справі - [PERSON] перебував на робочому місці у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим його і було звільнено, в інших актах зазначено, що позивача звільнено у зв`язку із втратою довіри, до матеріалів справи також додано акт з якого вбачається, що [PERSON] відсторонено від роботи на один місяць. Представник відповідача в судовому засіданні не змогла пояснити причини таких розбіжностей. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено законності звільнення позивача, наказ № 7 від 8.07.2021 директора ПБП Захар [PERSON]. «Про звільнення сторожа [PERSON] » за п. 7 ст. 40 КЗпП України є незаконним. За вимогами ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, на підставі ст. 235 КЗпП України позивач підлягає поновленню на роботі на посаді провідника пасажирського вагону Структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», з якої його було звільнено. Далі, за положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу має бути визначений, виходячи з заробітної плати позивача за два місяця перед звільненням. Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує довідку про заробітну плату (а.с.8), за якою середній заробіток за два останніх місяці до звільнення (травень та червень 2021 року) складає 12120,00 грн. (6020,00 грн. + 6100,00 грн.). Суд також бере до уваги розрахунок зроблений представником позивача та вважає за необхідне стягнути з розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу який становить 46615,50 грн. 09.07.2021 по день винесення рішення у справі. Отже, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню частково відповідно до вищенаведеного розрахунку. Однак, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача видати належну йому трудову книжку задоволенню не підлягає, оскільки суд поновлює [PERSON] на роботі, тому підстави для видачі трудової книжки на руки відсутні. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial