Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Роздільнянської міської ради, в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що з 24.06.2017 року перебувала з відповідачем в шлюбі, який відповідно до Заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.10.2019 року був розірваний. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розлучення відповідач самоусунувся, з сином не спілкується взагалі, участі у вихованні дитини не приймає, будь-якої матеріальної допомоги не надає. Відповідно до Судового Наказу Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.12.2018 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку ( доходу), але не більше 10% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.12.2018 року до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] . Однак [PERSON] не сплачує аліменти на утримання сина та згідно довідки заборгованості по аліментах станом на 01.08.2021 року має заборгованість у розмірі 69451грн. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. На думку позивача, вищевикладене є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.09.2021 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання та витребувано у Служби у справах дітей Роздільнянської міської ради висновок, щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно його неповнолітнього сина. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 11.01.2022 року закрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, що відповідають змісту позовних вимог та просили суд їх задовольнити, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи у його відсутність суду не надав, не подав відзив на позовну заяву. Представник третьої особи - служби у справах дітей Роздільнянської міської ради - Подолінський О. М. , який діяв на підставі розпорядження Роздільнянської міської ради №69-к/тр від 28.04.2021 року, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував проти їх задоволення, оскільки у відповідача не було умисного наміру ухилятися від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. Суду пояснив, що після досконалого вивчення питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , комісія органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради прийшла до висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно його сина, оскільки [PERSON] в силу своїх можливостей та обставин, що склалися після його розлучення з позивачем не ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина, випадків жорстокого поводження його з дитиною не зафіксовано, не вдавався до будь-яких видів експлуатації дитини, не примушував її до жебракування, у відповідності зі ст. 164 СК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони 24.06.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до Заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.10.2019 року був розірваний. (а.с.5 ). Від спільного життя мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , батьком якої, згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 01.12.2017 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису № 2365, є відповідач [PERSON] . (а.с. 7). Згідно Судового Наказу Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.12.2018 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду, тобто з 18.12.2018 року і до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . ( а.с.10) Однак, [PERSON] зазначені аліменти не сплачує у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 01.08.2021 року у розмірі 69451грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах ( а.с.19). Відповідно до Витягу №62 про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб, виданого адміністратором ЦНАП Роздільнянської міської ради від 06.07.2021 року, позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . ( а.с.8) Згідно акту обстеження житлових умов проживання позивача [PERSON] від 05.07.2021 року, яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , умови проживання задовільні, є м`які меблі, побутова техніка, центральне водопостачання, газове опалення. До складу сім`ї позивача входять: батько позивача - [PERSON] , [INFO] , мати позивача- [PERSON] , [INFO] , та її неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . (а.с.9) Відповідно до довідки, наданою дошкільним навчальним закладом №6 «Оленка» м. Роздільна, [PERSON] , не цікавиться життям та вихованням свого сина [PERSON] , [INFO] в дитячому садку. ( а.с.17) Позивач звертаючись до суду з позовом, посилалась на те, що з моменту розлучення відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, не спілкується, матеріально не допомагає, та усе це, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно до положень ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 61-36905св18. Згідно письмових пояснень свідків: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , встановлено, що вони є сусідами позивача, і їм достовірно відомо, що неповнолітній [PERSON] , проживає з матір`ю за адресою : [ADDRESS] . Мати займається дитиною, батько дитини декілька років не спілкується з сином не приймає участі у її вихованні, матеріально не допомагає. ( а.с.21-24) Суд, даючи аналіз показам свідків, вважає, що жоден з них не підтвердив суду, обставини викладені у позовній заяві щодосвідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню дитини. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до вимог частин 4 і 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки і піклування. Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, їхнього ставлення до дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи та мають істотне значення. Також судом встановлено, що в ході проведення засідання комісії з питань захисту прав дітей Роздільнянської міської ради, яке відбулося 03.12.2021 року, встановлено, що винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина не встановлено, органом опіки та піклування Роздільнянської міської ради 15.12.2021 року надано висновок про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] ,(а.с. 50-52) Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позивачем не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, наявність винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, та чи вживалися до нього заходи реагування. Матеріали справи таких посилань позивача належним чином також не підтверджують. У статті 9 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed