Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

05.01.2021 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник Серій Миколайович про розірвання договору довічного утримання. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений між позивачкою та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12.06.2013 року між сторонами було укладено договір довічного утримання (догляду), згідно якого відповідач взяв на себе зобов`язання довічно утримувати позивача, забезпечувати її необхідним харчуванням, одягом, доглядом та медичною допомогою, надавати необхідну допомогу по прибиранню та поточному ремонту квартири. Договором встановлений розмір щомісячної допомоги на користь і позивача у розмірі 200 гривень. Також відповідач зобов`язаний сплачувати комунальні платежі та послуги телефонного зв`язку. У свою чергу позивач передала за договором довічного утримання відповідачу у власність ј квартири [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором, не звертає уваги на потреби позивачки та стан її здоров`я, яка є хворою людиною та потребує сторонньої допомоги, не забезпечує її харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою, і взагалі відмовляються доглядати її, позивачка змушена звернутися до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, аргументуючи це тим, що відповідачем було надано позивачеві щомісячно грошові кошти, та/або послуги та догляд, відповідач щомісячно сплачував комунальні послуги. Одночасно з відзивом відповідачем було подано докази на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд враховує, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. У зв`язку з викладеним судом було долучено до матеріалів справи наданий відзив, та долучені до нього докази, адже це, на переконання суду, забезпечить повний та об`єктивний розгляд справи. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, у зв`язку із систематичним невиконанням умов договору. У судовому засіданні відповідач та його представник, щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити за необгрунтованістю, оскільки матеріали справи містять докази належного виконання умов договору довічного утримання. Від третьої особи ПН КМНО Скринника С.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив. За змістом ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (ви-знання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час розгляду справи судом було встановлено наступне. 12.06.2013 року між [PERSON] , у якості відчужувача, та [PERSON] , у якості набувача було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринник С.М., зареєстровано в реєстрі за № 744 (а.с.3, т.1). За умовами вказаного договору, а саме п.1 Віджучувач передає у власність, а набувач приймає належну відчужувачу ј частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача довічним утриманням. Відповідно до п. 6 Договору набувач прийняв зобов`язання залишити в безкоштовне довічне користування відчужувача зазначену ј квартири [ADDRESS] , повністю отримувати відчужувача, забезпечувати її необхідним харчуванням, одягом, доглядом та медичної допомогою, надавати необхідну допомогу по прибиранню та поточному ремонту квартири, вартість щомісячної допомоги визначена сторонами у розмірі 200 грн., щомісячно сплачувати комунальні платежі та послуги телефонного зв`язку, після смерті відчужувача поховати її з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв, взявши на себе всі витрати по похованню (а.с.3, т.1). Згідно п.7 договору цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - в судовому порядку (а.с.3, т.1). Щодо позовних вимог про розірвання договору довічного утримання (догляду), суд дійшов наступних висновків. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач на виконання умов договору довічного утримання: -систематично сплачував та сплачує комунальні послуги, в тому числі за електроенергію, за утримання будинків та прибудинкової території та за послуги мобільного зв`язку, купував та купує позивачки ліки та продукти харчування (а.с.42 - 250, т.1; а.с.1- 234, т.2; а.с.70-137, т.3); -здійснював ремонтні роботи в квартирі, так, згідно гарантійного договору від 14.04.2014 року між [PERSON] та відповідачем, в квартирі, де мешкає позивачка було встановлено металопластикові віконні конструкції (а.с.34-35, т.1), згідно гарантійного договору від 26.09.2014 року між [PERSON] та відповідачем, в квартирі, де мешкає позивачка було встановлено металопластикові віконні конструкції (а.с.36-37, т.1); -купував для позивачки необхідну побутову техніку, так 27.01.2016 року відповідачем була придбана пральна машина, вартістю 9 529,24 грн., яка доставлена за адресою: [ADDRESS] та плита кухонна, вартістю 11609,10 грн. яка доставлена за адресою: [ADDRESS] (а.с.38-39, т.1). Позивачкою були надані докази сплати нею поточних комунальних послуг 18.03.2021 року (а.с.7-11, т.3), оцінюючи які, судом встановлено, що згідно рахунку-повідомлення (а.с.12, т.3) заборгованість по сплаті комунальних послуг у позивачки за 2020 року відсутня, що підтверджує необґрунтованість такого твердження позивачки у позовній заяві від 05.01.2021 року. В свою чергу відповідач надав суду докази систематичної сплати ним комунальних та експлуатаційних послуг. Твердження позивачки про причетність відповідача або його родичів до загибелі папуги не підтверджено належними доказами. Під час розгляду справи було допитано ряд свідків, які надали пояснення щодо обставин справи, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно із показаннями даних свідків вбачається, що відповідач належним чином виконував обов`язки, покладені на нього згідно умов договору довічного утримання. Лише свідки [PERSON] та [PERSON] заперечували щодо виконання відповідачем обов`язків, передбачених даним договором, в той час, як інші свідки підтвердили сумлінне виконання відповідачем [PERSON] договору. Суд вважає, що до свідчення [PERSON] та [PERSON] , необхідно ставитись критично, з огляду на їх родинні зв`язки. Оцінюючи обов`язок відповідача щодо щомісячного надавання позивачу матеріального забезпечення у розмірі 200 гривень суд звертає увагу на те, що відповідні розписки в матеріалах справи відсутні, проте в процесі судового розгляду було встановлено, що відповідач здійснював відповідне утримання позивачки. На переконання суду, в даному випадку сама по собі відсутність розписок про сплату коштів не може свідчити про невиконання умов договору відповідачем або про істотне порушення умов договору, оскільки відповідачем підтверджено, що він забезпечував позивача продуктами харчування, та іншими послугами протягом дії договору. Суд також звертає увагу на суперечливу позицію позивачки, яка зазначає про те, що відповідач її не утримує, проте матеріали справи містять докази зворотнього, а саме: чеки щодо придбання товарів та послуг, договорами на встановлення віконних конструкцій, купівлі-продажу та монтажу побутової техніки та товарними чеками. Таким чином в ході судового розгляду не знайшли підтвердження обставини щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, а тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладено та ст. ст. 651, 744, 749, 751, 755 ЦК України,

Outcome: dismissed