Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що є власником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеному будинку зареєстровано місце проживання відповідача у справі, який фактично за цією адресою ніколи не проживав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, суд уважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення. Свідок [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] суду пояснив, що відповідач є його внуком. Закінчивши навчання внук попросив допомогти йому влаштуватись на роботу. Для цієї мети необхідно було мати реєстрацію місця проживання, а тому звернувся до позивача про реєстрацію відповідача за його місцем проживання. [PERSON] на цю пропозицію погодився. Фактично [PERSON] проживав у нього вдома, а не у позивача. [PERSON] жодного дня не проживав у житловому будинку позивача. Свідок [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] суду пояснила, що в житловому будинку [PERSON] було зареєстровано місце проживання відповідача, оскільки у той час не було де його зареєструвати. [PERSON] жодного дня не проживав у житловому будинку позивача, а фактично проживав за її адресою. Зареєструвати місце проживання відповідача особисто просила [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом установлено, що позивач [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу посвідченого 15 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1929, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації за № 2684/15 від 31 жовтня 2005 року, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6-8). У вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровано місце проживання відповідача у справі. Відповідач у справі не був членом сім`ї позивача, у житловому приміщенні ніколи не проживав, а мав лише зареєстроване у цьому житловому приміщенні місце проживання за згодою позивача. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст. 401 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Положеннями ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач у справі не є членом сім`ї власника житла, не пов`язаний з ним спільним побутом, а тому його право користування чужим майно підлягає припиненню згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] у цій справі поніс судові витрати у розмірі 908 грн зі сплати судового збору, що підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved