Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

позивач звернувся до суд із позовом до відповідача у якому просить: - стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацію грошової суми відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 25 липня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з відповідача додаткові витрати за придбання для неповнолітньої дитини ноутбуку у розмірі 11999,00 грн, мобільного телефону у розмірі 3899,50 грн, світильника у розмірі 525,00 грн; - стягувати з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 1000,00 грн, щомісячно, починаючи з 28 вересня 2021 року. В обґрунтування позову покликається на те, що за час шлюбних відносин у сторін народилась дочка. Після припинення шлюбних відносин, дочка залишилась проживати із матір`ю. Дитина перебуває на повному утриманні матері. Будь-яких домовленостей з цього питання сторони не дійшли. Просить врахувати матеріальне становище відповідача, який є фізичною особою-підприємцем, його стан здоров`я та відсутністю відомостей про перебування на його утриманні інших осіб, а також стан здоров`я дитини. Щодо додаткових витрат, то наводить відомості про те, що дочка потребує постійного лікування та обстеження, репетиторів для вступу до вищого навчального закладу. Окрім цього, дитина займається танцями, що потребує додаткових витрат на пошиття костюмів, оплату поїздок на змагання. Також потрібні кошти на придбання одягу, взуття, підручників, шкільного приладдя, оплату харчування у їдальні. У зв`язку із запровадженням карантинних обмежень та перехід навчального закладу на дистанційну форму навчання було придбано для дочки ноутбук. Також для дитини було придбано мобільний телефон та світильник. Окрім цього, позивач просить стягувати аліменти за минулий час, оскільки неодноразово зверталась до відповідача про надання матеріальної допомоги для утримання дитини, однак такі прохання залишились поза увагою, що підтверджено перепискою з відповідачем та показаннями свідків. З урахуванням вимог норм ст. ст. 180-182, 184, 185, 191 Сімейного кодексу України, просить позов задовольнити повністю. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення проти позову. 11 жовтня 2021 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце цього засідання. Клопотань про відкладення судового засідання не надійшло. Суд враховує обставину неподання відповідачем відзиву на позов та думку представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутності відповідача, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, за час шлюбних відносин сторін у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи. Дитина проживає із матір`ю, про що стверджує позивачка у позовній заяві. Така обставина не оспорюється відповідачем, а тому приймається судом до уваги. У зв`язку із наявністю підстав для стягнення аліментів на утримання дитини, позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 15 (обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання) Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, відповідно до ст.182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд установив, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджено витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань, наявним у матеріалах справи. За таких обставин, суд прийшов переконання, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд враховує матеріальне становище дитини, яку повністю утримує позивач, матеріальне становище відповідача, який є фізичною особою-підприємцем, тому має нерегулярний, мінливий дохід, відсутність обставин для звільнення його від обов`язку утримування дитини, до досягнення нею повноліття. Бере до уваги стан здоров`я дитини, який є незадовільними, та стан здоров`я батька, який є задовольним, адже будь-яких доказів протилежного не подано. Таким чином, суд прийшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 05 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацію грошової суми у відповідності до закону. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у ст. ст. 141, 181, 182 Сімейного кодексу України та на які вірно посилалась позивачка у позовній заяві поряд із загальними нормами права. Суд приймає аргументи позивачки, що наведені останньою як на підстави для стягнення аліментів, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи. Відтак, суд прийшов до висновку про те, що позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини від дня пред`явлення позову до суду необхідно задовольнити. Щодо частини позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач наводить аргументи про те, що вживав заходів щодо одержання аліментів на утримання дитини з липня 2013 року по 04 жовтня 2021 року, однак не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати або невиконання домовленості сторін щодо участі в утриманні дитини. Доводи позивача щодо підтвердження вчинення нею дій щодо одержання від відповідача аліментів за минулий час, зокрема, роздруківки листування з електронної переписки між нею та відповідачем суд не бере до уваги, адже такі відсутні у матеріалах справи. Разом із тим, аргументи позивача про підтвердження вжиття заходів щодо одержання аліментів за минулий час від відповідача показаннями свідків, які необхідно буде допитати у судовому засіданні за клопотанням позивача під час розгляду справи у суді, суд не бере до уваги адже така заява, з подальшим викликом свідків до суду, не була заявлена перед судом. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що в частині позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час необхідно відмовити за недоведеністю. Щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що ним понесено додаткові витрати на утримання дитини викликані необхідністю придбання ноутбуку, мобільного телефону та світильника, вартість половини яких необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 185 СК України. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд відмічає, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження того, що витрати на придбання вартісних ноутбуку та мобільного телефону, світильника не є звичайними, а викликані особливими обставинами, пов`язаним з розвитком здібностей дитини, зокрема в комп`ютерних науках та талантів, а відтак суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави вважати вказані витрати додатковими у розумінні ст. 185 СК України. Разом із тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між ним та відповідачем були узгоджені питання щодо придбання ноутбуку та мобільного телефону в частині, що стосується їх вартості. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини за фактичне їх понесення для придбання ноутбуку, мобільного телефону та світильника необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини наперед, щомісячно, у розмірі 1000,00 грн, суд прийшов до наступного. Відносно цієї позовної вимоги суд застосовує норми права та їх аналіз викладені вище при вирішенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини після їх фактичного понесення. Позивач наводить доводи про те, що додаткові витрати наперед пов`язані необхідність репетиторів і підручників для дитини, яка готується поступати у вищий навчальний заклад та із незадовільним станом здоров`я дочки, адже має ряд захворювань, які потребують систематичного лікування, оздоровлення та відпочинку біля моря, тощо. Дані обставини позивач обґрунтовує рядом платіжних документів щодо придбання медичних товарів необхідних для лікування дитини. Попри те, такі документи суд оцінює критично, адже вони свідчать про фактичне понесення позивачем додаткових витрат, пов`язані з лікуванням доньки, але жодним чином не свідчать про їх понесення наперед, що є необхідністю стягнення додаткових витрат викликаних особливими обставинами наперед, а саме хворобою дитини. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що позивачем фактично понесено додаткові витрати, які викликані хворобою дитини, однак позовної вимоги з цього не заявлено. Разом із тим, такі докази суд не бере до уваги як такі, що підтверджують понесення додаткових витрат на дитину наперед, що підлягають стягнення у відповідності до ст. 185 СК України. Доводи позивача про те, що додаткові витрати на утримання дитини наперед викликані будуть також необхідність репетиторів та підручників, пов`язаних із вступом дитини до вищого навчального закладу суд оцінює критично, адже такі витрати не пов`язані із розвитком здібностей дитини, а відтак не є додатковими у відповідності до ст. 185 СК України. У зв`язку із наведеним та аналізуючи подані докази, суд прийшов до переконання про те, що у позовній вимогі про стягнення додаткових витрат на дитину пов`язаних із хворобою дитини та розвитком здібностей, необхідно відмовити за недоведеністю. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивачки щодо стягнення аліментів на утримання дитини та додаткових витрат на дитину підлягає захисту, шляхом задоволення позову частково. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів від сплати судового збору звільнений законом (п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, з відповідача потрібно стягнути 908,00 грн судового збору в дохід держави. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial