Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - Служба усправах дітей Луцької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Свій позов мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 25.03.2021 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Також, відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 19.05.2021 року ухвалено стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання дружини в розмірі 1000 грн. до досягнення дитиною трирічного віку. Вказує, що відповідач аліменти сплачує, однак не завжди вчасно. Їхня спільна донька проживає з позивачем та її матір`ю за адресою: [ADDRESS] , однак зареєстроване місце проживання доньки за адресою відповідача: [ADDRESS] . Вказує, що відповідач не цікавився та не цікавиться життям доньки, дбає про власні інтереси та будучи в шлюбі мав інші стосунки. Однак, навіть після розірвання шлюбу колишній чоловік вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, у зв`язку із чим працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП. Відповідач часто вдається до різного роду маніпуляцій через дитину і вона постійно змушена просити надання згоди для виїзду закордон з дитиною на відпочинок. Також, в неї виникають незручності у зв`язку із тим, що місце реєстрації доньки є місце реєстрації відповідача, хоча фактично дитина проживає з нею за іншою адресою. Вважає, що більше сприятливі, психологічні та матеріальні умови проживання для дитини є проживання саме з нею, оскільки вона має, належні житлові умови, має постійне місце роботи, зараз перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 років, однак має позитивну характеристику на роботі, спиртних напоїв не вживає. Враховуючи те, що вона займалась та займається вихованням і піклуванням доньки, остання постійно потребує матері та має з нею нерозривний зв`язок. Наголошує, що не буде чинити перешкод у спілкуванні доньки з батьком. Покликаючись на норми ст.ст. 141, 150,155, 157,159-161 Сімейного кодексу України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.8,12 ЗУ « Про охорону дитинства», ст.29 ЦК України, просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Ухвалою від 24 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про судове засідання, про що в матеріалах справи наявна розписка. У судовому засіданні 12.01.2022 року, не заперечував щодо задоволення позову та визначення місця проживання доньки разом з позивачем, однак не погоджувався з обставинами викладеними у позовній заяві. Разом з тим від нього відзиву, заперечень до суду не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульгана Ф.П. в судовому засіданні вимоги позивача підтримав, вказував, що в інтересах дитини доцільніше проживання малолітньої дитини з матір`ю, підтримав висновок служби у справах дітей Луцької міської ради від 21.09.2021 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.07.2018 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2021 року було розірвано (а.с. 12). Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується дослідженою копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Судом встановлено, що сторони по справі проживають окремо. Так, згідно листа Луцького районного управління поліції від 04.08.2021 року, вбачається, що за результатами проведення перевірки встановлено, що позивач [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протягом тривалого часу по даний момент (а.с.18). Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] від 21.09.2021 року, враховуючи інтереси та вік дитини, за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Крім того, з даного висновку вбачається, що в ході вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] у службі у справах дітей, батько [PERSON] - [PERSON] написав письмову заяву про те, що він не заперечує щодо визначення місця проживання доньки разом з матір`ю. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною першою статті 141 СК України Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд виходить з наступного. Так, позивачем [PERSON] доведено в судовому засідання належними та допустимими доказами добросовісне виконання нею батьківських обов`язків, створення для доньки необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, натомість відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи, в судовому засіданні, в якому він приймав участь, не доведено добросовісного виконання батьківських обов`язків та тісних стосунків з донькою. Суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що малолітня [PERSON] з народження проживає разом із матір`ю, враховуючи вік дитини, якій станом на дату розгляду справи виповнилось 2 роки, враховуючи тісний зв`язок матері та дитини, вважає за можливе визначити місце проживання дитини з матір`ю. При розгляді справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично приведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на неї. Суд передусім враховує інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту. Батько дитини , який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку доньки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким донька буде проживати. При цьому суд зазначає, що у цій справі не вирішували питання про розлучення батька з дитиною, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не може бути обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання дитини з матірю батько не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Відповідач, як батько дитини, може реалізувати свої права шляхом досягнення нових домовленостей з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування у позасудовому порядку або за судовим рішенням, у разі порушення його прав. Суд бере до уваги та погоджується із висновком служби у справах дітей Луцької міської ради від 21.09.2021 року, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] , беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання доньки та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, вважає за можливе визначити місце проживання дитини з матір`ю , оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків у вихованні доньки є важливою, та, останніми, як батьками малолітньої дитини, в свою чергу, слід налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання доньки. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання малолітньої доньки у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи вік дитини та потреби у повсякденному житті. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволенню.

Outcome: approved