Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати незаконним та скасувати реєстраційне посвідчення від 22.09.1992р. за реєстровим №1392 видане Червоноградським бюро технічної інвентаризації; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №436 від 27.11.2008р. «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] »; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.01.2009р. видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради та державну реєстрацію права власності проведену 12.01.2019р. номер запису 1392 в Книзі 19 та стягнути з відповідачів судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує наступним. 24.12.1976р. на підставі рішення виконкому Сокальської міської ради народних депутатів №360 чоловіку позивачки [PERSON] з сім`єю, яка на той час складалася з 3 чоловік, було видано ордер на право на заняття 2 кімнат житловою площею 28,4 в будинку [ADDRESS] . Склад сім`ї [PERSON] та [PERSON] . На той момент [PERSON] було 2 роки. Згідно книжки члена житлово-будівельного кооперативу №1 від 23.01.1979р. [PERSON] в період з 1975р. по 1990р. сплачував та сплатив пайові внески в повному обсязі в розмірі 6740руб. 90коп. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті ніхто не звертався з заявою про прийняття спадщини. Зазначає, що ще до смерті чоловіка позивачка та [PERSON] переїхали проживати на [ADDRESS] проживав [PERSON] один. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. В процесі прийняття спадщини вона довідалась, що на підставі довідки ЖБК від 25.05.1992р. №73 на сина позивачки [PERSON] видано органом ЧМБТІ реєстраційне посвідчення у вересні 1992р. Згідно якого право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Пізніше, 27.11.2008р. на підставі рішення №436 виконавчого комітету Сокальської міської ради вирішено оформити право власності на вказану квартиру [ADDRESS] . 12.01.2009р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Про те, що син є власником квартири за яку вона з чоловіком сплачували пайові внески їй відомо не було, оскільки про оформлення права власності на вказану квартиру ніхто ніколи не говорив. Вказує, що з невідомих для неї причин у число осіб, які приватизували квартиру ні вона, ні її чоловік не були включені. Також, вказує, що на день видачі довідки [PERSON] було 17 років, а на день вселення в квартиру останньому було 2 роки, тому він не міг сплачувати пайові внески за квартиру. Тому вважає, що її право порушене та підлягає захисту. 19.03.2021р. представник відповідача МКП «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» надано відзив на позовну заяву. Свої заперечення мотивує наступним. БТІ було реєструючим органом до 01.01.2013р. При здійсненні реєстрації таких об`єктів нерухомого майна, як кооперативні квартири, бралися до уваги довідка правління кооперативу, видана члену кооперативу, який повністю вніс свій внесок. Реєстрація права власності проводиться лише на особу, яка була членом кооперативу. Реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] здійснено на підставі довідки ЖБК №1 при Сокальському міськвиконкомі виданої [PERSON] 25.05.1992р. В подальшому, відповідно до «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно» затверджене Наказом Міністретства юстиції України 07.02.2002р. №7/5 і зареєстрованого 18.02.2002р. №157/6445, для реєстрації в БТІ передбачалось, зокрема, реєстрація свідоцтв про право власності, виданих органом місцевого самоврядування відповідно до своїх рішень. Це означало, що власник об`єкта нерухомого майна звертався у виконком відповідної ради, надавав документи, які свідчать про придбання ним права власності на об`єкт нерухомості, але ці документи відсутні в Переліку правовстановлюючих документів, які підлягають реєстрації і виконком відповідної ради приймав рішення про оформлення права власності на цей об`єкт. На підставі цього рішення видавалось свідоцтво про право власності, яке було правовстановлюючим документом і реєструвалося в БТІ. Тобто виконком вивчав документи та приймав рішення по суті питання - оформити право власності чи відмовити. 05.05.2021р. відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обгрунтовує наступним. Викладені позивачкою у позовній заяві твердження не відповідають дійсності. Відповідно до п.31 Постанови Ради міністрів Української РСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу" від 30.04.1985р. №186 член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійного проживаючих з ним членів сім`ї, які досягли 18 річного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку. Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Навіть, якщо і [PERSON] не був членом ЖБК, а був лише членом сім`ї свого померлого у 2003 році батька, який і був членом кооперативу, то нормативно правовими актами передбачались випадки переходу паю члена кооперативу членам його сім`ї, яким у даному випадку був їх син [PERSON] , що на той час вже закінчив навчання у школі. Виходячи з цього, довідка ЖБК №1 від 25.05.1992р. і була видана [PERSON] і це було за згоди [PERSON] і [PERSON] . В іншому випадку така б довідка йому б не була видана без згоди батьків та без згоди члена кооперативу. Вважає, що дана позовна заява подана лише з тією метою, щоб позбавити дітей померлого [PERSON] права на частку у квартирі [ADDRESS] . Крім цього, просила відмовити у задоволенні позову як по суті так і за пропуском строку позовної давності. В той же час, представник позивача - адвокат Огорілко Ю.В. неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав, тому з метою недопущення затягуванню розгляду справи суд дійшов висновку, що розгляд даної справи слід проводити у відсутності представника позивача - адвоката Огорілко Ю.В. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Савка Р.І. надав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представники відповідачів Сокальської міської ради та КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» в судове засідання не прибули. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та його законний представник [PERSON] в судове засідання не прибули. Представник третьої особи Товариства співвласників кооперативного будинку [ADDRESS] в судове засідання не прибув. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 04.08.1973р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. За час шлюбу у них народилось двоє дітей, зокрема, син - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 23.11.1976р. №397 затверджено розподіл квартир у новозбудованому 20-ти квартирному житловому будинку Сокальського ЖБК №1. Згідно ордера №360 від 24.12.1976р. виданого [PERSON] з сім`єю з 3-ох чоловік ( [PERSON] - дружина, [PERSON] - син) на право на заняття 2 кімнат у квартирі [ADDRESS] на підставі рішення Сокальської міської ради №397. Згідно довідки виданої Житлово-будівельним кооперативом №1 при Сокальському міськвиконкомі №73 від 25.05.1992р. встановлено така видана [PERSON] , 1974р.н., для пред`явлення в Червоноградське інвентаризаційне бюро. Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації [PERSON] видано реєстраційне посвідчення на підставі довідки ЖБК від 25.05.1992р. №73 на право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №436 від 27.11.2008р. вирішено оформити право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 12.01.2009р. КП ЛОР «Червоноградським МБТІ» за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Сокальської міської ради. Також, згідно книжки члена житлово-будівельного кооперативу №1 від 23.01.1979р. [PERSON] в період з 1975р. по 1990р. сплачував та сплатив пайові внески в повному обсязі в розмірі 6740руб. 90коп. за квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати на [ADDRESS] проживав [PERSON] один, що стверджується довідками про місце проживання. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2ст. 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами статті ст. 137 Житлового Кодексу Української РСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, житлово-будівельні кооперативи організуються при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, при підприємствах, установах і організаціях. Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР (ч. 2). Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР. Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленому порядку. Положеннями ч. 1 ст. 141 Житлового Кодексу Української РСР, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції, що була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За приписами статті 145 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Члени сім`ї члена кооперативу, крім дружини, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. Відповідно до п.31 Постанови Ради міністрів Української РСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу" від 30.04.1985р. №186 член житлово-будівельного кооперативу має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з постійного проживаючих з ним членів сім`ї, які досягли 18 річного віку або одружилися чи влаштувалися на роботу в передбачених законом випадках до досягнення зазначеного віку. Пай, який є спільною власністю подружжя, може бути переданий тільки при наявності згоди іншого з подружжя. Судом встановлено, що ордер [ADDRESS] видано [PERSON] у грудні 1976 року, а пайові внески за вказану квартиру повністю сплачено в жовтні 1990року, тобто в період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . З врахуванням того, що членом житлового будівельного кооперативу №1 при Сокальському міськвиконкомі був чоловік позивачки - [PERSON] , пайові внески сплачувались останнім під час перебування їх в шлюбі та виплатив повністю пайовий внесок за квартиру у сумі 6740,90руб. у 1990 році, то відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю ( в редакції 1969р.), який був чинним на дату існування правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.15 Закону України «Про власність» , що діяв на момент існування правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Разом з цим, судом встановлено, що на той момент видачі довідки №73 від 25.05.1992р. неповнолітній [PERSON] не був членом ЖБКК, а був лише членом сім`ї свого батька, який і був членом кооперативу і така видана неповнолітньому [PERSON] без згоди батьків [PERSON] і [PERSON] (члена кооперативу). Отже, вищевказана довідка №73 від 25.05.1992р. видана неповнолітньому [PERSON] з грубим порушенням чинних на той момент ст.15, 17 Закону України «Про власність та п.31 Постанови Ради міністрів Української РСР «Про затвердження Примірного статуту житлово будівельного кооперативу» №186 від 30.04.1985р. Разом з цим, твердження відповідача [PERSON] про те, що довідка ЖБК №1 від 25.05.1992р. була видана [PERSON] зі згоди [PERSON] і [PERSON] не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами та відповідачкою відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України не доведено даної обставини, на яку вона посилається як на підставу своїх заперечень. Таким чином, позовні вимоги про визнаня незаконним та скасування реєстраційного посвідчення від 22.09.1992р. за реєстровим №1392 видане Червоноградським бюро технічної інвентаризації та рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №436 від 27.11.2008р. «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] » і визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.01.2009р. видане виконавчим комітетом Сокальської міської ради та державну реєстрацію права власності проведену 12.01.2019р. номер запису 1392 в Книзі 19 є обгрунтованими. Крім цього, відповідач [PERSON] надала суд заяву про застосування строків позовної давності, яку обгрунтовує тим, що позивачка [PERSON] знала про те, що у 1992 році первинно право власності на квартиру [ADDRESS] було оформлено на її сина [PERSON] - 29 років тому, до моменту подання нею позову. Отже, строк на звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування реєстраційного посвідчення від 22.09.1992р. за реєстровим №1392, що видане Червоноградським МБТІ сплив ще у 1995 році. Аналогічно сплили і строки звернення до суду із двох інших вимог, оскільки позивачка знала, що ще у 1992році первинно було оформлено право власності на спірну квартиру. Тому на підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник позивача - адвокат Огорілко Ю.В. надав суду пояснення щодо не пропущення строків позовної давності, у яких зазначає, що лише після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] позивачка [PERSON] довідалася про те, що спірна квартира на підставі довідки ЖБК №73 від 25.05.1992р. зареєстровано право власності на сина [PERSON] видано органом Червоноградського МБТІ реєстраційне посвідчення у вересні 1992р. та вподальшому вже рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №436 від 27.11.2008р. оформлено право власності на вищевказану квартиру [PERSON] одноособово. Про те, що [PERSON] є власником квартири за яку вона з чоловіком сплачували пайові внески їй відомо не було, оскільки вони ніколи це питання в сім`ї не порушували так як [PERSON] постійно проживав у цій квартирі, а про оформлення квартири ніхто ніколи не говорив. Він ніколи не розповідав про те, що оформив, чи хоче оформити право власності на квартиру. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Як встановлено судом, перша юридично значуща дія відбулася 22.09.1992 році, коли первинно Червоноградським МБТІ оформлено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а відтак з цього моменту і починається обрахунок строку позовної давності. Також, судом встановлено, що остання юридично значуща дія відбулася 12.01.2009 році, коли Червоноградським МБТІ видано свідоцтво про право власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позов у цій справі було подано суду 13.01.2021 року, тобто після спливу 29 років з моменту першої юридично значущої події. Отже, з огляду на викладене, строк позовної давності за вимогами Позивача до Відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету розпочався 22.09.1992 року та на момент звернення 13.01.2021 року до Сокальського районного суду Львівської області з позовом до відповідачів сплинув. Разом з цим, суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що вона лише після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] довідалася про те, що право власності на спірну квартиру на підставі довідки ЖБК №173 від 25.05.1992р. зареєстровано на її сина [PERSON] . Оскільки вони з сином перебували у тісних сімейних відносинах, а також, враховуючи його вік на момент набуття права власності на спірну квартиру - зазначене рішення не могло прийматися без її участі, а тому суд вважає, що вона з 1992 року мала об`єктивну можливість знати про стан майнових прав та обов`язків членів своєї сім`ї. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17. При цьому, суд звертає увагу, що частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Таким чином, враховуючи встановлення судом обґрунтованості позовних вимог [PERSON] та подання [PERSON] до ухвалення судом рішення по суті заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, вимоги Позивача про визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення, рішення Сокальської міської ради та свідоцтва про право власності задоволенню не підлягають з огляду на пропуск строку позовної давності за вказаними вимогами.

Outcome: dismissed