Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-4, [PERSON] ), в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1339. Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 06.07.2021 року № 64942676 у зазначеній квартирі зареєстровані колишній власник квартири та члени його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Позивач зазначає, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів у квартирі немає. Перешкод у користуванні зазначеною вище квартирою відповідачам позивач не чинив. Відповідачі тривалий час проживають за кордоном України, однак знятись з реєстрації у спірній квартирі не бажають. Посилаючись на те, що наявність реєстрації відповідачів у спірній квартирі позбавляє позивача можливості здійснювати право користування та розпорядження нею; позивач несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, не може оформити субсидію на оплату комунальних послуг та утримання будинку та вчиняти інші дії щодо належного йому майна, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.11.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2021 року відкладено розгляд справи на 17.02.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позов не подали. Представник відповідачів подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідачів, у якій зазначив, що відповідачі не заперечують щодо задоволення позову судом. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2021 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І, зареєстрованого в реєстрі за № 1339, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно копії витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 06.07.2021 року № 64942676 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У спірних правовідносинах права позивача як власника житлового приміщення захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Конвенція у ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ст. 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. Частиною 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У згідно п. 4 ч. 1 та ч.ч. 2, 4 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.ст. 15, 16 ЦК України). Під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] понад один рік, представник відповідачів подав до суду заяву, у якій зазначив, що відповідачі не заперечують щодо задоволення позову судом. Встановивши, що права позивача порушені у контексті ст. 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і його право, як власника житлового приміщення, гарантовані також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача. У даній справі інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, за доводами позивача, забезпечені іншими житловими приміщеннями, що відповідачами не спростовано. Поважних причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі судом не встановлено. Також, відповідачі, за твердженням позивача, не оплачують житлово-комунальні послуги, які надаються за вищевказаною адресою. Дані обставини відповідачами не спростовані. З огляду на зазначене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, щодо підстав визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачами, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. за подання позову до суду, що підтверджується квитанцією № 93511 від 06.08.2021 року. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 908 грн. у відшкодування судових витрат пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved