Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила правом користування та виселення у якому просить Визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та висилити його з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову вказує наступне. 19.08.1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON] .. 28.02.2008 року [PERSON] зареєстрував місце реєстрації адресою: [ADDRESS] . 24.12.2008 року [PERSON] , в порядку безоплатної приватизації набула у власність спірну квартиру. 24.06.2009 року [PERSON] зареєструвала місце проживання, а 23.04.2018 року знялася з реєстрації місця проживання за адресом: [ADDRESS] . 25.04.2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та [INFO] народила сина - [PERSON] .. На підставі вищезазначених обставин вбачається, що позивач має свою окрему сім`ю, а її батьки (відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] ) - свою окрему сім`ю. Позивач з одного боку та її батьки з іншого боку, спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, мають різні адреси реєстрації місця проживання, тобто позивач та відповідач з третьою особою не є членами однієї сім`ї в розумінні ч.2 ст.3 СК України. 01.11.2018 року третя особа [PERSON] подарувала спірну квартиру позивачу. З часу переходу права власності на спірну квартиру до позивача, треті особа (як власник) та відповідач (як член сім`ї колишнього власника) втратили право на користування та проживання у спірній квартирі. Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі, порушує її право власності, перешкоджає вільному розпорядженню власністю та є підставою для нарахування позивачу зайвих комунальних платежів за послуги які фактично нею не споживаються. Як наслідок позивач не може вільно користуватися та проживати у спірній квартирі з членами своєї сім`ї (чоловіком та сином), оскільки у квартирі до цього часу фактично проживає та має зареєстроване місце проживання - член іншої сім`ї (колишнього власника квартири), тобто відповідача. Також позивач зазначає, що третя особа самостійно знялася з реєстрації та виселилася з спірної квартири. Крім того, відповідач та третя особа на даний час знаходяться у стадії розірвання шлюбу. Таким чином, позивач вважає єдино можливим способом захисту свої прав на спірну квартиру, звернення до суду з даним позовом, з метою визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою та його виселення без надання іншого житла. Відповідач подав відзив на позов у якому зокрема зазначає, що вважає вимоги позивача необґрунтованими і недоведеними. Чинним законодавством України дозволено вільно розпоряджатися житлом: продати, подарувати, тощо не дивлячись на реєстрацію в ньому колишніх членів сім`ї, тобто вільно розпоряджатися власністю, нарахування зайвих комунальних платежів не відображається на майновому стані позивача, бо він сумлінно оплачує за себе всі комунальні витрати, на реєстрації місця проживання як власника квартири, його проживання не впливає. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та просили позов залишити без задоволення з підстав зазначених у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.08.1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7) [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7). 28.02.2008 року [PERSON] зареєстрував місце реєстрації адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом серії [NUMBER] (а.с.10). 24.12.2008 року третя особа [PERSON] , в порядку безоплатної приватизації набула у власність спірну квартиру, що сторонами не заперечується, а також підтверджується п.2 договору дарування спірної квартири посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Єдемською-Фастовець О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2435, яку в подальшому 01.11.2018 року, відповідно до вказаного договору подарувала позивачу (а.с12). Також третя особа самостійно знялася з реєстрації та виселилася з спірної квартири. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Як роз`яснено у п.п.10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судому у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №490/12384/16-ц від 24 жовтня 2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави відповідно до статей 71, 72 ЖК Української РСР для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він не втрачав інтересу до спірного житла, постійно проживає в ньому та позивачем не доведений факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази того, що відповідачем з вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для виселення відповідача, який тривалий час за згодою власника квартири зареєстрований у спірній квартирі та користувався нею, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені. Вказаний висновок, зазначеній і в постанові Верховного Суду по справі №305/1330/16-ц від 25.06.2020, в якій вказано, що згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Верховний Суд у вирішенні цього спору виходить з того, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Таким чином, оцінюючи позов за його підставами, якими є припинення сімейних відносин та порушення правил статті 116 ЖК Української РСР, як підстави для виселення відповідача з будинку, Верховний Суд констатує, що припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення з цього житла за правилами статті 156 ЖК Української РСР. За іншою підставою позову суди зробили висновок про недоведеність усіх умов, необхідних для застосування статті 116 ЖК Української РСР. Наведене є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про виселення відповідача зі спірного житла. В оцінці інших доводів касаційної скарги щодо співмірності втручання у мирне володіння майном Верховним Судом також врахований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, що є підставою для відмови в задоволенню позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed