Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову вказував, що в період шлюбу з відповідачем, ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, стосунки між сторонами погіршились і відповідач обмежила доступ позивача до квартири, шлюбні відносини фактично припинені, тому позивач хоче поділити спільну квартиру та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Також просив стягнути з відповідача судові витрати. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07.08.2019 провадження у справі було відкрито, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем подано відзив, в якому вона заперечувала проти позовних вимог, вказавши, що договір задатку підписувався тільки з нею, основну суму грошей в розмірі 500 000,00 грн подарували батьки відповідача ще до шлюбу. Вказувала на відсутність у позивача коштів на придбання квартири. У позові просила відмовити. На підставі повторного авторозподілу, відповідно до ухвали від 12.05.2022 справу прийнято до провадження новим складом суду. Згідно з ухвалою від 13.09.2021 постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. На підставі ухвал від 16.12.2021 відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-технічної експертизи та закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову. Позивач заперечував, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти дружини, наголошував, що він брав у борг у родичів для купівлі цієї квартири, також вказував, що продав автомобіль, отримані грошові кошти вклав у купівлю нерухомості, зазначив, що сторони мали спільний бюджет, це була спільна покупка, відтак, він хоче в порядку поділу квартири визнати за собою право власності на Ѕ частину цієї квартири. Також вказував, що можливо, в подальшому, він подарує цю частину квартири своїм дітям, проте хоче, щоб вказана частина нерухомості була оформлена за ним, після чого він буде приймати рішення. Наголошував, що він робив ремонт у квартирі за кошти, які були ним зароблені. Відповідач та її представник проти позову заперечували, зазначили, що кошти на купівлю квартири відповідачу подарували її батьки ще до шлюбу, до того ж, у неї були власні заощадження, зазначила, що відповідачу було про це відомо. Вказувала, що завдаток на купівлю квартири було сплачено за особисті кошти відповідача, 500 000,00 грн їй було подаровано батьками до шлюбу, саме тому вважає себе власницею вказаної квартири. Зазначала про невеликі доходи позивача, відповідно, наголошувала, що позивач не мав коштів на придбання нерухомості. Також вказувала, що відповідач отримав кошти на народження дітей за місцем їх роботи, які він використав на власні потреби, зокрема, на погашення боргів. Окрім того, зазначила, що відповідач несе всі витрати на утримання спірної квартири. Заперечували, що позивачем було витрачено кошти від продажу автомобіля на придбання спірної квартири, вказували, що подаровані на весілля кошти були витрачені на борги, які залишились після весілля, ремонт в квартирі було зроблено за кошти, отримані як матеріальну допомогу при народженні сина. Також відповідач наголошувала, що позивач неодноразово вчиняв по відношенню до неї психологічне насильство, та наголошувала на наявності заборгованості зі сплати аліментів. Свідок [PERSON] яка є родичкою матері позивача зазначила, що у червні 2018 [PERSON] подзвонив та попросив позичити 1000,00 дол. США, які він потім повернув. Просив гроші в борг на купівлю, ремонт квартири. Свідок [PERSON] який є родичем матері позивача вказував, що влітку зустрічався з [PERSON] , [PERSON] та її батьком та дав у борг 1000,00 дол. США, через рік, десь в кінці літа 2019 року. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, вказала, що 23.06.2013 вони подарували відповідачу на день народження 500 000,00 грн на купівлю власного житла. Оскільки це була велика сума, і вони знали, що донька зустрічається з молодим чоловіком то попросили написати розписку та самі написали розписку. Грошові кошти були залишені в будинку батьків і в подальшому, донька забрала ці грошові кошти коли вже остаточно визначилась з квартирою. В подальшому, свідок вказувала, що неодноразово надавала кошти донці, допомагала продуктами. Також зазначала, що в квартирі була заборгованість за сплату комунальних платежів, які позивач платити відмовлявся, аргументуючи тим, що оскільки квартира належить відповідачу, то саме вона повинна сплачувати комунальні послуги. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача, підтвердив, що вони з дружиною подарували донці 500 000,00 грн на тридцятиріччя на купівлю власного житла, які залишились вдома. Також вказує, що вони написали розписки, оскільки сума була дуже велика. Вказував, що в подальшому гроші ще позичались у родичів. Свідок [PERSON] яка є родичкою відповідача, підтвердила, що позичала гроші на купівлю відповідачем квартири в розмірі 1000,00 дол. США. Також їй відомо про подарунок відповідачу грошових коштів в розмірі 500 000,00 грн та про обопільні розписки. Вказувала, що гроші в подальшому були повернуті батьком та матір`ю відповідача. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 25.02.2017 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Оболонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №199. У сторін [INFO] народився син [PERSON] . Згідно з договором про завдаток від 28.07.2018 [PERSON] (покупець) зобов`язалась не пізніше 22.08.2018 купити квартиру за адресою: [ADDRESS] , повністю оплатити узгоджену з продавцем вартість та передала в якості завдатку 2000,00 дол.США. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2018 [PERSON] продала, а [PERSON] купила 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю сторін склала 568 643, 00 грн, що на день підписання договору за курсом НБУ є еквівалентом суми 20 389,00 дол. США. Відповідно, вартість частки квартири, яку придбала [PERSON] склала 113 728,60 грн. З п.11 Договору вбачається, що при укладанні договору, [PERSON] надавалась згода на укладення договору, яка була засвідчена нотаріально. Згідно з Договором купівлі-продажу ѕ частки квартири від 18.08.2018, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Продаж частки здійснено за суму в розмірі 481102,50 грн, що на день підписання договору за курсом НБУ є еквівалентом суми 17250,00 дол. США. Також, у договорі вказано, що власник 1/4 частки квартири [PERSON] помер [INFO] . При цьому, згідно з п.11 Договору вказано, що при укладанні договору, [PERSON] надавалась згода на укладення договору, яка була засвідчена нотаріально. Також до договору додано нотаріально засвідчену заяву з якої вбачається, що продавці отримали від [PERSON] грошові кошти в розмірі 481102,50 грн. Відповідно до Договору міни нерухомого майна від 14.02.2019, [PERSON] передала [PERSON] ј частку квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] передала [PERSON] 1/5 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір міни також укладався за нотаріальною згодою [PERSON] . Як пояснили сторони в судовому засіданні, такий варіант купівлі квартири було їм запропоновано в агентстві нерухомості, з огляду на раптову смерть одного з продавців спірної квартири. Оскільки обидві сторони визнають, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було фактично придбано у серпні 2018, при цьому, угоду було оформлено шляхом договору міни, суд вважає встановленим ту обставину, що спірну квартиру було придбано в період шлюбу між сторонами. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на ј квартири за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано 14.02.2019 за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору міні від 14.02.2019. Право власності на ѕ вказаної квартири було 18.08.2018 зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу від 18.08.2018. Згідно з висновком про вартість майна від 24.07.2019, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 692 694, 00 грн. [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з 16.02.2019 і по теперішній час. [PERSON] з 16.02.2019 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 18.02.2020 по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2019 з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини від частини усіх видів заробітку (доходу), а також, аіменти на утримання дружини в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу). Згідно з розпискою від 23.06.2016 батько [PERSON] та мати [PERSON] в день народження дочки [PERSON] подарували гроші в розмірі 500 000, 00 грн. Відповідно до розписки від 23.06.2016 [PERSON] отримала від батьків в день народження грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. Згідно з постановою Святошинського районного суду м. Києва від 19.06.2019 [PERSON] було звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та обмежено усним зауваженням. Відповідно до іншої постанови Святошинського районного суду м. Києва від 19.06.2019 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення за вчинення насильства психологічного характеру по відношенню до дружини. Згідно з постановою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2019 [PERSON] було звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та обмежено усним зауваженням. Згідно з постановою Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2019 матеріали адміністративної справи про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП повернуто до Святошинського Управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві для належного оформлення. Згідно з довідкою про доходи, розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] за період з червня 2017 по листопад 2019 складав 569 395, 66 грн, а за період з червня 2021 по листопад 2021 розмір доходу склав 113 084, 13 грн без вирахування податків та зборів. Також, на підтвердження витрат на ремонт позивачем надані чеки, які не можуть братись до уваги за відсутності необхідних реквізитів, що мають містити платіжні документи, окрім того, не вказано інформацію про платника. Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що станом на 01.12.2021 заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина становить 22641, 72 грн, а на утримання дружини - 15109,73 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У даному випадку предметом позову є нерухоме майно, а саме, квартира за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судовим розглядом встановлено, що квартиру було придбано в період шлюбу між сторонами. Разом з цим, відповідачем доведено, що грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн на придбання вказаної квартири були подаровані відповідачу батьками до укладення шлюбу, окрім того, відповідач позичала грошові кошти у родичів, які в подальшому були повернуті її батьками. При цьому, суд бере до уваги, що позивачу було відомо, що право власності на придбане нерухоме майно оформляється на відповідача на праві приватної власності. Окрім того, свідки підтвердили також, що позивач відмовлявся сплачувати комунальні платежі, говорячи про те, що квартира належить відповідачу, чим підтвердив своє відношення до вказаного майна як до чужого. Слід також зазначити, що поліпшення, отримані внаслідок ремонту чи грошові кошти, витрачені на ремонт вказаної квартири, так само як і меблі чи інше устаткування квартири не є предметом позову. Відтак, хоча спірне нерухоме майно було придбано у період шлюбу, відповідачем було доведено, що придбання майна відбувалось за кошти, подаровані їй батьками до шлюбу, тобто, за особисті кошти відповідача, відтак, це маи?но не може вважатися об`єктом спільноі? сумісноі? власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тобто, відповідача. Відтак, позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed