Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] з нею, також просила у своїй позовній заяві визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні відповідача з дитиною. Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що подружні відносини у сторін не склалися, тому 03.10.2018 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка разом з дочкою продовжувала проживати в квартирі матері відповідача, але через агресивний характер відповідача, намаганням відповідача вигнати її з дому, змушена була змінити місце проживання, орендувавши двокімнатну квартиру для проживання себе і дочки. Позивачка стверджує, що починаючи з часу її переїзду в окреме від відповідача місце проживання, відповідач в односторонньому порядку без згоди позивачки змінив порядок проживання дочки та наполягає на тому, щоб їх спільна дочка проживала тиждень з батьком, а тиждень з матір`ю. Позивачка з таким порядком не погоджується, вважає, що в такому разі дитина не має визначеного місця проживання. Крім того, на переконання позивачки, відповідач поводить себе агресивно по відношенню до позивачки, ігнорує її думку, негативно говорить про матір в присутності дочки, применшує її авторитет, що є джерелом стресу та психічного навантаження для дочки та позивачки, що знайшло своє відображення в тому, що дочка замикається в собі, боїться розізлити батька, переживає. У зв`язку з чим позивачка звернулася по допомогу до спеціалістів. Так, невролог, визначив, що дочка має неврозний стан, психолог відзначив високий рівень стресу, протестуючу позицію, нестійкий емоційний стан, психіатр діагностував неврозний стан. Позивачка має постійне місце роботи та заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи, не притягалася до відповідальності, вважає, що дитина має проживати разом з нею. Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2020 року було відкрито провадження справі у спрощеному порядку з повідомленням сторін, встановлено відповідачеві 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у свою чергу пред`явив зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком. У своїй позовній заяві відповідач стверджує, що у нього є домовленість з позивачкою про те, що їх дитина проживає почергово один тиждень у батька, а один тиждень у матері. Такий порядок склався після розірвання шлюбу, коли сторони певний час продовжували проживати разом після розірвання шлюбу і зберегли такий порядок проживання дитини після переїзду позивачки в окреме житло. Відповідач вважає, що мати б`є дитину, розбещує та має намір вивезти дитину за кордон до США, де в неї є наречений. Крім того, відповідач вважає, що мати відвідала з дитиною психіатра без його згоди, навіть не повідомивши його, що є порушенням його прав як батька та чинного законодавства у галузі психіатрії. Відповідач має своє житло, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у психіатра чи нарколога, до відповідальності не притягався. Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 08 грудня 2020 року зустрічну позовну заява прийнято до розгляду, підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. 28.12.2020 позивачка подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому звернула увагу на те, що відповідачем не надано до суду доказів отримання самостійного доходу, починаючи з 2017 року. Заперечила твердження відповідача про розбещення та побиття дитини, а також заперечила намір вивезти дитину за кордон, надала суду докази, які спростовують доводи відповідача. 12.01.2021 відповідач [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що твердження позивача [PERSON] щодо відсутності в нього самостійного доходу є хибною, оскільки ним надані податкові декларації, які відображають його дохід, також зазначив, що окрім аліментів, кожний місяць переводить грошову суму на карту доньки і ця сума не залежить від суми аліментів, яку він надсилає матері на утримання доньки. Твердження позивача [PERSON] щодо відсутності в дитини окремої кімнати, аморальної поведінки та психічних порушень батька, сфальсифікованих аудіо та відеозаписів зустрічей з донькою та поодиноких розмов, нічім не підтверджені, є надуманими та спрямовані на дискредитацію відповідача [PERSON] як батька дитини. Також, позивач [PERSON] у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовує цілий ряд фактів, таких як питання нехтування здоров*ям дитини, питання незрозумілих дій аморального характеру та цілий ряд інших фактів, натомість демонструє жорстокість по відношенню до доньки, змушуючи її дивитися відеозаписи, що є матеріалами справи та не розрахованими на показ 6-річній дівчинці, яка ще й до того просить цього не робити. Представник 3-ї особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області в судовому засіданні підтримав висновок № 144 від 17.02.2021 року про визначення місця проживання дитини, яким встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] починаючи з листопада 2018 року проживає по одному тижню то у батька, то у матері. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов батька від 07.12.2020, для дитини створено належні умови для проживання та розвитку, довідка про дохід відсутня. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов матері від 07.12.2020 для дитини створено належні умови для проживання та розвитку, мати працює та має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягалася. Питання що визначення місця проживання дитини було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Згідно з експериментально-психологічним дослідженням дитини, яке проводив член вказаної Комісії, практичний психолог КНП "Міська дитяча лікарня №5" ХМР 11.02.2021 року, дитина має диспозицію до невротичного типу реагування, нестійку позицію, відсутність почуття опори, схильність до можливих протестних реакцій, відсутність емоційного контакту з батьком. Враховуючи викладене, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснила, що не може досягнути з відповідачем згоди щодо порядку участі у вихованні дитини, зокрема, щодо вибору школи, надання медичної та психічної допомоги дитині, відпочинку з дитиною. Пояснила, що звернулася до суду, бо вважає, що дитина потребує допомоги, а відповідач заперечує це, психологічно тисне на позивачку, негативно до неї ставиться, що відображається на поведінці дитини, яка навчилася підлаштовуватися під ситуацію, говорити те, що хоче чути батько. Просила суд задовольнити позов повністю. Крім того, у судовому засіданні 04 лютого 2022 року, позивачка подала заяву, якою відмовилася від частини позовних вимог в частині визначення способу участі відповідача у спілкуванні та вихованні дитини. З урахуванням уточнень, просила суд визначити місце проживання дитини з нею та стягнути з відповідача судовий збір. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог позивачки заперечував, підтримав свій зустрічний позов, стверджував про намір позивачки вивезти дитину за кордон, наголошував на тому, що позивачка погано ставиться до дитини, б`є її, вчить поганим словам, не піклується про дитину належним чином. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У період з 15 травня 2014 року по 03 жовтня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова 03 жовтня 2018 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 травня 2014 року. Судовим наказом Ленінського районного суду м. Харкова від 26.03.2020 у справі № 642/1554/20 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів на утримання спільної дочки. Відповідно до харакеристики директора Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №108 Л.М.Закіпіної та класного керівника А.Л.Пасько від 18.11.2020, [PERSON] позитивно характеризується за місцем навчання у Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №108, батьки приділяють багато уваги розвитку, навчанню та вихованню дитини, по черзі приводять дочку до школм, у батька виходить це частіше через зайнятість матері, оскільки вона працює за містом. Згідно відповіді КНП «Міська житяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради [PERSON] здорова, на діспансерному обліку не перебуває, станом здоров*я дитини опікуються обидва батьки. Відповідно до наявних в матеріалах справи документах позивачка працює на ТОВ "Полемос", має регулярний дохід у вигляді заробітної плати, зарекомендувала себе на роботі позитивно, винаймає двокімнатну квартиру поруч зі школою, куди ходить дитина, в якій відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов створила належні умови для навчання та виховання дитини. Відповідно до наданих відповідачем документів, він проживає у трикімнатній квартирі разом зі своєю матір`ю, де відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов є належні умови для розвитку та виховання дочки. Суду надав податкові декларації платника єдиного податку за період до 2016 року, в якому відобразив отриманий дохід фізичної особи-підприємця. [PERSON] згідно наданої довідки Міністерства внутрішніх справ України № 20211383380210898813 не притягалася до кримінальної відповідальності та не має судимостей. В судовому засіданні 22.04.2021 свідок [PERSON] , яка доводиться племінницею позивачки повідомила суду, що часто бачить дитину, періодично доглядає за нею, з нею дитина ділиться своїми секретами. Свідок повідомила, що батько часто ігнорує інтереси дитини. Так, свідок неодноразово була свідком ситуацій, коли батько всупереч волі дитини намагався забрати її до себе додому навіть тоді, коли дитина не хотіла цього. Свідок неодноразово була свідком сварок між сторонами щодо питань виховання та піклування за дитиною, ініційованих батьком. Батько в присутності дитини не називає позивачку словом "мама", зневажливо ставиться до позивачки в присутності дитини, агресивно себе поводить, очевидцем чого була свідок. 21.05.2021 в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює заступником директора Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №108, яку відвідує дитина, повідомила суду, що дитина виглядає залякано, не радісна, почуває себе дискомфортно. Батько на території школи поводить себе неадекватно, знімає все на відео, в тому числі зустрічі з матір`ю, вчителями, зневажливо ставиться до матері дитини в присутності дитини. При цьому батько заборонив адміністрації школи знімати дитину на відео та робити фотографії із спільних заходів з дітьми, а також проти участі дитини у шкільних заходах, у зв`язку з чим дитина почуває себе некомфортно в колективі. З ініціативи школи, яку відвідує дитина, було проведено огляд умов проживання у батька та матері, про що було складено відповідний акт. Батько показав лише одну кімнату, в якій пояснив, що живе разом з дитиною. Вдома у батька відразу кидаються в очі наявність відеокамер у всіх кімнатах. На думку свідка перебування дитини під постійним наглядом відеокамер може бути причиною стресу у дитини. На запитання суду свідок висловила свою думку, що мама обмежена у спілкуванні з дитиною через поведінку батька. В судовому засіданні 21 травня 2021 року також були допитані свідки зі сторони відповідача. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача та бабусею дитини повідомила суду, що відповідач є гарним батьком, належним чином доглядає за дитиною. На її думку причиною розлучення сторін є подружня зрада, про що вона чула від сусідів. Свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідача та тіткою дитини повідомила суду, що зі слів своєї мами знає, що причиною розлучення сторін є подружня зрада. Сама ж свідок з дитиною бачиться рідко, але під час таких зустрічей дитина є радісною. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з`явилася в судове засідання 02 грудня 2021 року, надала пояснення, повідомивши суду, що психологічне дослідження дитини було проведено в присутності батька та матері та підтримала позицію, викладену в висновку Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради № 144 від 17.02.2021 року, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю. У судовому засіданні, яке відбулося 23 грудня 2021 року відповідач подав клопотання про проведення експертизи у лікувальному закладі. Вказане клопотання було заявлено безпосередньо у судовому засіданні та було обгрунтовано довідкою консультаціє спеціаліста ТОВ "МЦ ОН Клиник Харків ДС" про те, що дитина була оглянута психологом у присутності батька та зроблено протилежний висновок тому, який надав Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. При цьому, ні відповідач, ні лікувальна установа не запросили позивачку на вказаний огляд, а відповідач не надав вказаного висновку позивачці завчасно у встановленому процесуальним законом порядку. Зважаючи на заперечення позивачки та її представника про те, що на відміну від дослідження проведеного Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, відповідач не повідомив позивачку про проведене обстеження та не надав відповідних документів до початку судового засідання, а також враховуючи завершення підготовчого засідання у справі набагато раніше, судом було відмовлено в задоволенні клопотання про проведення експертизи у справи як необгрунтоване та заявлене з порушенням процесуальних строків та порядку. В ході судового розгляду справи відповідач пропонував позивачці укласти мирову угоду (заява відповідача (т. 2 а.с.61-62, 80-83)), закріпивши існуючий порядок визначення місця проживання дитини, почергово тиждень з батьком, а тиждень з матір`ю. Проте, позивачка у своїй відповіді на заяву (т. 2 а.с. 68-70, 85-87) стверджує, що не довіряє відповідачеві, а існуючий порядок лише шкодить дитині та її інтересам. Крім того, на її думку, відповідач демонструє добрі наміри лише у листах-зверненнях до неї, а в дійсності під час зустрічей з нею лише ображає її та навіть не намагається обговорювати запропоновану мирову угоду. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд звертає увагу, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, маює виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М. С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13), а також у пункті 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, батько і мати мають рівнозначні права при визначенні місця проживання дитини. Пріоритет мають лише інтереси самої дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд повинен врахувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні спору суд керується виключно інтересами дитини, суду передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Положення ЦК України щодо місця проживання дитини уточнюються Сімейним кодексом України, норми якого передбачають обов`язок батьків виховувати та розвивати дитину, утримувати дитину до досягнення вісімнадцяти років (повноліття) і визначають, що місцем проживання дитини є не конкретна адреса, не конкретний населений пункт, а визначення особи, з якою має проживати дитина. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При вирішенні спору суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховує ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у них роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інших соціальних факторів, які вказують на їхнє відношення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дочку як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини. Пред`явивши зустрічний позов, [PERSON] належним чином не мотивував та не навів достатньо доказів, в чому полягають інтереси дитини проживати саме з ним, а не з матір`ю дитини. Окрім того, незважаючи на отримання 3-ю особою зустрічного позову [PERSON] , відповідного висновку про рекомендацію визначити місце проживання дитини з батьком , суду надано не було. У справі відсутні дані (докази) про те, що дитина виявляє більшу прихильність саме до батька, а також про те, що у зв`язку з наявними у дитини особливостями розвитку чи здоров`я саме у батька створені більш сприятливі умови для гармонійного розвитку дитини. Аналізуючи встановлені у цій справі обставини, які не заперечуються сторонами, а також надані у справу докази, суд приходить до переконання, що як мати, так і батько не мають ні визначених законом, ні визнаних суспільною мораллю протипоказань для того, щоб спілкуватися, виховувати, забезпечувати свою малолітню доньку, вони обидва виявляють бажання виконувати свої батьківські обов`язки відносно своєї дитини. Наявними у справі доказами підтверджується, що за місцем проживання обох батьків створені належні умови для проживання та виховання дитини, відсутні, передбачені законом обставини, які б унеможливлювали проживання дитини як з батьком, так і з матір`ю. Обидва батьки є соціально влаштованими особами працюють, мають стабільний дохід, постійне місце проживання, тощо, належним чином виконують (принаймі прагнуть виконувати) свої батьківські обов`язки. Матеріали справи не містять доказів щодо негативного впливу батьків на дитину, навпаки є докази, які свідчать про активні дії обох батьків щодо спілкування з дитиною, створення необхідних умов для її проживання та розвитку. Таким чином, оцінюючи надані сторонами у справі докази, суд дійшов висновку, що матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх ставлення до дитини, позитивні характеристики дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дитини. Проаналізувавши надані стронами докази, суд враховує, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, а також інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, тому приходить до висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів [PERSON] . Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , суд, враховуючи висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , складеного 17.02.2021 Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір*ю [PERSON] , виходить з того, що за місцем постійного місця проживання дитини, де вона проживає, створено усі умови для розвитку її особистості, побудови гармонійної картини світу, якщо забрати дитину із звичного для неї середовища, то це може призвести до негативних наслідків. При вирішенні спору суд враховує правові висновки, викладені у постанові ВП ВС від 17.10.2018 року (справа № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18), а саме, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Визначаючи місце проживання малолітньої [PERSON] суд також враховує, що проживаючи разом з матір`ю дитина має усталений спосіб життя, який відповідає її віковим, емоційним та фізичним потребам, а тому відсутні підстави для його зміни шляхом визначення місця проживання з батьком. Суд вважає, що проживання дівчинки з матір`ю не вплине на реалізацію батьком свої прав його участі у вихованні доньки, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. В подальшому, з урахуванням віку та розвитку дитини, обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, а тому в даному конкретному випадку вважає, що найкращим інтересам дитини відповідає її проживання з матір`ю. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що всі зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відсутні підстави для зміни місця проживання малолітньої дитини, яка проживає з матір`ю. Отже, в зустрічному позові про визначення місця проживання дитини з батьком слід відмовити. Оскільки доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судом на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду, наведені в судовому засіданні адвокатами сторін доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і не вимагають детальної відповіді або спростування. Суд критично ставиться до наданого відповідачем в якості доказу намірів позивачки вивезти дитину за кордон лист посольства США, який адресований позивачці і стосується подання петиції на отримання візи до США. Вказаний лист не стосується правовідносин, які є предметом розгляду в цій справі, а також наданий в судове засідання без згоди позивачки, чим порушено гарантоване Конституцією України право на таємницю листування. Суд не приймає надані обома сторонами в якості доказів неправомірної поведінки обох сторін, скріншоти листувань, заяви до органів поліції про перешкоди у спілкуванні з донькою, фотокартки, особисте листування, оскільки вказані докази не стосуються саме правовідносин щодо визначення місця проживання дитини, а свідчать про неприязнені особисті стосунки, які склалися між сторонами та свідчать про спроби дискредитування обох сторін, тому суд не приймає надані докази саме при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Щодо наданого відповідачем [PERSON] висновку спеціаліста щодо психологічного стану [PERSON] , то даний висновок не може бути визнаний висновком спеціаліста, процесуальний статус якого у вказаному дослідженні не відповідає вимогам ст. 74 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved