Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його бабуся [PERSON] померла [INFO] . За своє життя [PERSON] склала заповіт від 16.03.1992 яким заповіла належну їй квартиру ; [ADDRESS] онуку [PERSON] (позивачу). Як вказує позивач, 23.03.2021 він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом або за законом після смерті баби - [PERSON] до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О., проте 23.03.2021 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, у порядку, встановленому цивільним законодавством. Таким чином, позивач зазначає, що йому роз`яснено право звернення до суду з підстав, а саме у разі відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у разі того, якщо за своє життя спадкодавець не зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку. Так, після смерті бабусі відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , у житлово-будівельному кооперативі №59, яка належала померлій [PERSON] на підставі довідки про виплату пайового внеску у повному обсязі станом на 01.11.1990р., але за своє життя не зареєструвала своє право власності у КП «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації», а у подальшому у Реєстраційній службі. Враховуючи, що позивач на момент відкриття спадщини фактично проживав разом зі спадкодавцем та здійснював за нею догляд, тому він вважав що спадщину прийняв фактично та вступив у володіння та управління спадковим майном, що належало його бабусі. З огляджу на зазначене, враховуючи на те, що він прийняв спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, не має можливості оформити в установленому законодавством порядку спадщину та оформити свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, яким є квартиру [ADDRESS] , він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] та в реєстраційній службі Черкаської міської ради зареєструвати право власності. Ухвалою суду від 05.05.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 02.06.2021 підготовче провадження у даній справі закрито. 06.08.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Так, з даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позовну з огляду на те, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації нерухомого майна. В той же час, спадкодавцем не було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, позивачем не було подано до нотаріальної контори в установлений 6-ний законом строк заяви про прийняття спадщини, і до суду він не звертався із позовом про надання йому додаткового строку на прийняття спадщини. 25.08.2021 позивачем подано на адресу суду заперечення на відзив. Так позивач вказує, що право власності у спадкодавця [PERSON] на квартиру №43 виникло з моменту повної оплати квартири як члена ЖБК, про що нею було отримано відповідну довідку. В той же час, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати набуття права власності з фактом його державної реєстрації, на його думку, не видається можливим. Так, відповідно до ст..2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності. Сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. З огляду на викладене просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 17.09.2021 витребувано у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщука С.О. належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка заведена після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в позовному обсязі, з огляду на те, що він фактично прийняв спадщину оскільки на монет її відкриття проживав із спадкодавцем. Представник відповідача - Черкаської міської ради, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з огляду на те, що позивачем пропущений 6-ти місячний строк для прийняття спадщини, а також право власності на спадкове майно не зареєстроване. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові заяви надані сторонами по суті позовних вимог та додані до них докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Так, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , що видано 07.07.2020 Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 19). Позивач є онуком померлої [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження його батька - [PERSON] , серії [NUMBER] (а.с. 24, 25). За життя [PERSON] , рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №834 від 22.10.1975р. будучи членом ЖБК-59 в [ADDRESS] виплатила повністю 01.11.1990р. вартість квартири в сумі 6373руб.0коп. Заборгованості не має. Зазначене підтверджується довідкою ЖБК№59 від 01.04.2021 №03/21 (а.с. 8) та аналогічною довідкою ЖБК №59 від 17.10.2008р. №5 (а.с.13). Згідно довідки КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» №13421 о від 07.08.2020, за даними КП «ЧООБТІ» станом на 01.01.2013 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 14). Разом з тим, [PERSON] 16 березня 1992 року було складено заповіт, яким вона заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] внуку [PERSON] (а.с. 21). Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Лубенською В.І. та зареєстровано в реєстрі за №2-2280. Згідно довідки про сумісне проживання №І/21 від 22.03.2021 посвідченої головою ЖБК №59 Юрченко О., [PERSON] дійсно проживала з 18.02.1976р. по момент смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Спільно з нею за даною адресою проживав та продовжує проживати її онук [PERSON] , який доглядав її як інваліда 2 групи та повністю її забезпечував. Даний факт підтверджують сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). 23.03.2021 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті його баби [PERSON] (а.с. 63). На підтвердження степеню родинного зв`язку надав нотаріусу відповідні документи (а.с. 65, 66). 23.03.2021 приватним нотаріусом Фіщуком С.О. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з огляду на те, що під час розгляду заяви було встановлено, що спадкоємиць - [PERSON] не подав до нотаріуса заяву про при зняття спадщини у визначений законом строк, а також на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, що унеможливлює видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутній факт прийняття спадщини. З огляду на викладене. Нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] на квартиру [ADDRESS] після смерті його баби [PERSON] відмовлено (а.с. 22). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як вже було встановлено судом, із довідки ЖБК №59 від 17.10.2008р. [PERSON] , пайовий внесок виплатила повністю, заборгованості перед немає. Отже, обґрунтовуючи свої вимоги за даним позовом, позивач вірно вважав, що на підставі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час створення нового нерухомого майна та регулював порядок і підстави набуття права власності на нього, у померлої [PERSON] виникло право власності на кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вказане нерухоме майно набуло статусу окремого об`єкта цивільних прав, на який поширюються загальні норми цивільного законодавства, у тому числі, ті, які регулюють правовідносини у сфері спадкування за законом. З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у власність [PERSON] , а ЖБК, в свою чергу, вже припинив будь-які права та повноваження щодо вказаного об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ЗУ «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Порядок набуття права власності на кооперативну квартиру суттєво відрізняється від приватизації державного житлового фонду. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦК України). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу. В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд. Права дітей в даному випадку захищені тільки на проживання в цій квартирі. У той же час, член кооперативу має право передати свій пай іншому члену сім`ї, якщо це передбачено статутом даного кооперативу. Так, в Примірному статуті ЖБК вказано, що член ЖБК має право за згодою загальних зборів членів кооперативу передати свій пай будь-кому з членів сім`ї, який проживає разом з ним і досяг 18 років (вступив в шлюб або влаштувався на роботу до досягнення цього віку. Пай, що є спільною сумісною власністю подружжя може бути переданий іншому членові сім`ї тільки за згодою чоловіка (дружини). Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.02.2010р. право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. У той же час, відповідно до раніше діючого Закону України «Про власність» право власності члена житлового кооперативу на квартиру дійсно виникало з моменту виплати паю і не вимагало реєстрації. У зв`язку з тим, що за життя спадкодавець [PERSON] не зареєструвала право власності на вказану квартиру, відсутній документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, що позбавляє можливості спадкоємця [PERSON] реалізувати свої спадкові права та оформити нотаріально право на спадщину за законом. У зв`язку із викладеним, суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що вказана квартира не належала спадкодавцю на праві власності, а відтак не є об`єктом спадкової маси. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Так судом було встановлено неможливість отримання позивачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у його видачі у зв`язку із тим, що [PERSON] не було подано до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а також на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушеного майнового права позивача щодо вимоги про визнання права власності. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, що кореспондується з відповідним роз`ясненням Верховного Суду України, викладеним у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. В той же час, у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Частиною третьою статті 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В даному випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1271 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Позивачем не ставилось пере судом питання про встановлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач звернувся до суду із позовною вимогою про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту. З урахування викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1218, 1222, 1223, 1233 ЦК України,

Outcome: dismissed