Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти за договором позики від 13 березня 2020 року у розмірі 13\~200,00 доларів США., що еквівалентно 360\~360,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 13 березня 2020 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, який оформлено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 956. Згідно договору позики позивач надав, а відповідач отримала в борг 13\~800,00 доларів США, що на момент укладання договору еквівалентно 356\~040,00 грн., який відповідач зобов`язалась повернути не пізніше 01 травня 2021 року. Станом на 01 травня 2021 року відповідач борг не повернула. На момент звернення до суду позивач повернула частину боргу у розмірі 600,00 доларів США, тому заборгованість відповідача складає 13\~200,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на 10 грудня 2021 року еквівалентно 360\~360,00 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача\~ [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гусенко О.О., зареєстрований в реєстрі за № 956, відповідно до умов якого [PERSON] надав у позику [PERSON] 13\~800,00 доларів США, що на момент укладення цього договору еквівалентно 356\~040,00 грн. на строк не пізніше 01 травня 2021 року (а.с. 3). У пункті 2 вищевказаного Договору позики закріплено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, про що свідчать підписи сторін на цьому договорі. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується підписом відповідача у договорі позики від 13 березня 2020 року, в якому зазначено, що позикодавець передав позику до підписання цього договору. В свою чергу, відповідач [PERSON] порушила взяті на себе зобов`язання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк. Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач на момент звернення позивача до суду з даним позовом повернула позивачу частину боргу у розмірі 600,00 доларів США. Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 13\~200,00 доларів США. Позивач зазначив, що відповідач ухиляється від повернення грошових коштів. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 18 січня 2022 року звернувся до суду з даним позовом. При цьому, у поданій до суду заяві від 22 лютого 2022 року відповідач позовні вимоги визнала. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.\~610,\~612 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому,\~Основний Закон\~не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів\~у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором позики долар США. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Сума неповернутої позики за договором позики від 13 березня 2020 року становить 13\~200,00 доларів США. Станом на 22 лютого 2022 року, тобто станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США 28,48 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 13\~200,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 22 лютого 2022 року складає 375\~936,00 грн. (13\~200 х 28,48 = 375\~936,00 грн.). Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. З урахуванням всього вищевикладеного, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на\~користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 13 березня 2020 року у розмірі 13\~200,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 лютого 2022 року складає 375\~936,00 грн. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені та при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3\~603,60 грн., то з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 3\~603,60 грн. На підставі ст.ст. 192, 207, 524, 525, 526, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved