Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи позов тим, що 05.07.2008 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , який по теперішній час проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . З 15.04.2016 року відповідач проживає окремо та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, з сином не спілкується, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання. Виїхавши з дитиною з тимчасово окупованої території, позивач змушена винаймати квартиру та самостійно нести витрати по утриманню дитини. У зв`язку із викладеними обставинами позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в сумі 5000,00 грн, щомісячно, починаючи з 15.04.2016 і до його повноліття. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, залучено до участі в справі Службу у справах дітей Вінницької міської ради та, відповідно до ч. 6 ст. 56 ЦПК України, ст. 19 СК України, зобов`язано Службу у справах дітей Вінницької міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Відповідач відзив на позов не надав. Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01-00-011-80508 від 01.12.2021 року, відповідно до якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Глазунова Л.М., яка діє на підставі ордера серії ВН №137678 від 12.07.2021, позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Зауважила про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини за минулий період починаючи з 2016 року, пояснила, що позивачка була позбавлена можливості звернутися до відповідача із вимогою про стягнення аліментів, оскільки останній проживає на окупованій території України, водночас відповідач жодної матеріальної допомоги з 2016 року не надав. Зазначила, що за зверненням відповідача у 2016 році до самопроголошених органів, розташованих на окупованій території України, було ухвалено нелегітимне рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлялась в порядку, визначеному чинним законодавством, шляхом розміщення у мережі Інтернет на офіційному веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик до суду, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є., яка діє на підставі довіреності №35 від 11.01.2022, у судове засідання не з`явилася, однак 21 лютого 2022 року подала до суду заяву (вх. №13811) відповідно до якої просила справу розглядати та виносити рішення по ній у її відсутність, підтримала висновок органу опіки і піклування по даній справі, який надано суду. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах ст. ст. 19, 150, 151-154, 164 - 166, 171, 180-183 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (повторно) виданого 13.05.2021 Новогродівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 8). За даними ЄДРСР рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2021 року у справі № 127/23104/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05.07.2008 року у Сніжнянському міському відділі ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за актовим записом № 126 (повторне Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом ДРАЦС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 25.06.2021 року). Згідно договору оренди квартири (житлового приміщення) від 16.08.2021 року [PERSON] орендує квартиру [ADDRESS] для проживання разом з неповнолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] (а.с. 15-16). Відповідно до довідки № 84 від 20.08.2021, виданої КЗ «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4 ім. Д.І. Менделєєва», [PERSON] навчається в даному закладі в 6А класі (а.с.20). Згідно довідки від 27.08.2021, виданої Школою програмування «Logika», [PERSON] , [INFO] , навчається в даному закладі. Сума оплати за перший місяць становить 1170,00 грн, платіж надійшов від [PERSON] (а.с. 19). Як слідує з Висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради 01.12.2021 року №01-00-011-80508, позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , вважається доцільним. Згідно пояснень дитини [PERSON] , батько не брав ніякої участі у його вихованні, не відвідував його, не спілкувався, не вітає з днями народження та святами, а тому він підтримує позов своєї мами про позбавлення його батьківських прав (а.с. 52-53). Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину, готувати її до самостійного життя. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що має місце факт ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, який не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, проживає окремо від сина, виявляє байдужість до власної дитини та щодо своїх батьківських прав, тому суд дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд зазначає, що згідно вимог ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, а також звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Положеннями ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум визначає мінімальний розмір матеріального забезпечення дитини як вартісна величина, достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2618 гривень, з з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Дитині [PERSON] виповнилося 12 років. Суд звертає увагу, що відповідач доказів виконання своїх обов`язків по утриманню дитини не надав, а тому суд дійшов висновку про їх не виконання та порушення права позивача, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дитини (аліментів). Визначаючись щодо способу стягнення аліментів, суд враховує, що відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи, що визначення способу стягнення аліментів є правом позивача, а остання, звертаючись до суду, просить визначити розмір аліментів в твердій сумі суд дійшов висновку про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Визначаючись щодо розміру аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, те, що відповідач здорова, працездатна особа та має можливість надавати матеріальну допомогу, а дитина потребує такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач відомостей про незадовільний стан здоров`я чи неможливості надання такої допомоги не надав. З огляду на викладене, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 3000,00 грн щомісячно. Позивач, звертаючись до суду з позовом та ставлячи вимогу про стягнення аліментів в розмірі 5000,00 грн будь-яких доказів щодо достатності доходу (заробітку) відповідача (платника аліментів) для визначення аліментів в такому розмірі суду не надала, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При визначені розміру аліментів судом враховані всі обставини, передбачені ст. 182 СК України, щодо яких сторонами надані належні та допустимі докази. Суд також зауважує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Суд вважає за доцільне, ухвалюючи рішення у даній справі, роз`яснити сторонам, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). Щодо стягнення аліментів за попередній період, то суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України. У зв`язку з цим, аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто у даній справі з 08 вересня 2021 року. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини. Водночас, згідно квитанції АТ КБ «ПриватБанк» №002255433060.1 від 06.09.2021 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн за звернення до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав. Крім того, при зверненні до суду позивач скористалась правовою допомогою під час розгляду цієї справи та понесла витрати у зв`язку із цим, що підтверджується ордером серії ВН №137678 на надання правової допомоги від 12.07.2021 (а.с. 46), копією угоди №14 від 12.07.2021 (а.с. 17), копією додаткової угоди №1 від 12.07.2021 до угоди №14 від 12.07.2021 (а.с. 18), а також квитанцією до прибуткового касового ордера №14 від 12.07.2021 (а.с. 17). Положення частин першої та другої ст. 137 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1). Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (ст. 19). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За правилами оцінки доказів, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на ї безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючись з розподілом витрат позивача на правничу допомогу, суд враховує, що [PERSON] скористалася правовою допомогою адвоката, про що свідчить наступне. Відповідно до копії угоди №14 від 12.07.2021 [PERSON] доручила адвокату Глазуновій Л.М. ведення захисту інтересів [PERSON] за її позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] зі всіма правами позивача в Вінницькому міському суді та Вінницькому апеляційному суді (а.с. 17). Як слідує із копії додаткової угоди №1 від 12.07.2021, яка угода є невід`ємною частиною угоди №14 від 12.07.2021, сторони домовились, що гонорар адвоката складає 5000,00 грн (а.с. 18). Згідно копії квитанції до прибуткового касового ордера №14 від 12.07.2021 позивач [PERSON] сплатила 5000,00 грн витрат на правничу допомогу на підставі угоди №14 від 12.07.2021 (а.с. 17). Суд звертає увагу на відсутність окремого детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, однак відмічає, що за змістом цієї норми вона запроваджена "для визначення розміру витрат", однак у межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт надання правової допомоги та понесення позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Доводів відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, зокрема в частині стягнення аліментів, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становитиме 3750,00 грн. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду за вимогу про позбавлення батьківських прав сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень (а.с. 21), а тому враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, слід з відповідача стягнути на користь позивача суму судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 908,00 гривень. Окрім того, згідно п. 3 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2270 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 908,00 гривень. Таким чином, з огляду на часткове задоволення вимоги про стягнення аліментів із [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави 454,00 гривень судового збору за вимогу про стягнення аліментів (пропорційно задоволеним вимогам). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial