Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди [PERSON] у корстуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення його у вказане житлове приміщення та надння ключів від вхідних дверей даного житла. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач зареєстрований та проживав у спірній квартирі разом із відповідачем по справі, із якою перебуває в зареєстрованому шлюбі із 15.09.2018 року. Власником квартири [ADDRESS] є мати відповідача по справі [PERSON] , яка приймає участь у справі в якості третьої особи. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що в серпні 2020 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт внаслідок якого відповідач змінила замки вхідних дверей до квартири та не впускає позивача до приміщення, де знаходяться його особисті речі, доступ до яких також обмежений. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д. від 13.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 11.12.2020 року від представника позивача надійшли пояснення по справі, де він зазначив, що факт перешкоджання у користуванні житлом підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року по справі № 522/19187/20. 09.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач зазначила, що позивач добровільно залишив квартиру та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2020 року по справі № 522/11613/20 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, з огляду на що в задоволенні позову просила відмовити. В судовому засіданні, яке відбулось 25.03.2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] . Позивач та його представник в судовому засідані позов підтримали, просили суд його задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Третя особа до судового засідання, призначене на 08.02.2022 року не з`явилась, про дату, час та місце проведення якого повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що в задоволенні позову просить відмовити. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок виникнення права користування житловим приміщення, які регіються нормами ЖК УРСР та ЦК України. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2014 року, посвідченого посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 536 є [PERSON] . Позивач по справі є членом сім`ї власника, а саме позивач та донька власника відповідач по справі з 15.09.2018 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 15.09.2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2370. Вказаний факт сторонами по справі не заперечується. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що в серпні 2020 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт внаслідок якого відповідач змінила замки вхідних дверей до квартири та не впускає позивача до приміщення, де знаходяться його особисті речі, доступ до яких також обмежений. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, сторонами по справі не спростовується той факт, що на даний час позивач не проживає в квартирі [ADDRESS] . На підтвердження заявлених вимог позивачем надано до суду Акт про вчинення перешкод у користуванні житлом квартирою від 26.08.2020 року, складений мешканцями квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] даного будинку, який не засвідчений ЖЕКом або обслуговуючою організацією. Суд звертає увагу на те, що даний Акт не містить печатки, тобто в порушення вимог ст. ст. 95, 177 ЦПК України, не засвідчений в установленому законом порядку. Отже, даний письмовий доказ відповідно до ч. 1 ст.\~78\~ЦПК України є недопустимим, тому до уваги судом не береться. За фактом перешкоджання відповідачем в користуванні квартирою позивач звертався до Приморського ВП м. Одеси ГУНП в Одеській області, що підтверджується заявами від 31.07.2020 року та 25.08.2020 року та талонами-повідомленнями про прийняття даних заяв. З приводу даних доказів відповідач зазначає, що вони підтверджують лише факт звернення [PERSON] до відповідних органів, а не факт перешкоджання у користуванні квартирою. Крім того, матеріали справи містять постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року по справі № 522/19187/20 якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення. Зазначено, що в судовому засіданні встановлено, що 03.10.2020 року [PERSON] прийшов до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] та зрозумів, що його дружина [PERSON] змінила замки, та не пускала його до квартири. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є третьою особою по даній справі та власницею квартири [ADDRESS] проти позову заперечувала та пояснила, що вона фактично в даній квартирі не проживає, постійно мешкає за містом в сільській місцевості. До квартири періодично приїжджає. Під час даних візитів була свідком сварок між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , однак з приводу яких саме підстав виникають між ними сварки суду не пояснила. Також зазначила, що позивач сам залишив житло. Відповідач по справі [PERSON] , яка також була допитана в якості свідка та була попереджена про відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень пояснила, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 2015 року, коли у 2020 році почалися сварки поводив себе неадекватно та ображав її та доньку, коли відповідач повідомила, що буде викликати поліцію сам залишив житло. Також зазначила, що вона дійсно змінила замки, оскільки ключ від вхідних дверей загубила її дочка. Також надала пояснення, щодо неможливості спільного проживання, однак доказів на підтвердження існування об`єктивної неможливості спільного проживання суду не надала. Свідок [PERSON] пояснив, що відвідував відповідача та квартиру, де вона проживає в кінці літа 2020 року, в квартирі бував не часто, але бачив декілька разів позивача в ній та був присутнім під час їх сварок. З приводу чого були сварки не знає. Так, в судовому засіданні встановлено, що перешкоди у користуванні квартирою, а саме зміна замків вхідних дверей була здійснена саме [PERSON] , а не власником квартири [PERSON] , з огляду на що вона виступає в якості відповідача по даній справі. Водночас, з урахуванням принципів диспозитвності та змагальності у цивільному процесі (ст.ст. 12,13 ЦПК) відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи позивача з приводу перешкоджання користування квартирою члена сім`ї власника, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Так, відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом із ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку ( квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Відповідач, заперечуючи проти позову надана до суду копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2020 року по справі № 522/11613/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, однак частиною 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи мають вони зареєстроване місце проживання у цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 553/345/15-ц, а також у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/454/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Зокрема, право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно із частиною четвертою статті 9\~ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі « Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року поняття « житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем проживання. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житл, не буди виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання « вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. U.R. 21.02.1990). Враховуючи наведене вище суд дійшов висновку, що позивач був членом сім`ї власника, зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , в судовому засіданні доведено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, позивач не має іншого житла про що свідчить договір оренди квартири від 10.08.2020 року, копія якого наявна в матеріалах справи. За викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо незаконного перешкоджання перебування (проживання) позивачу у спірній квартирі, з огляду на що вважає позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки як колишній член сім`ї власника має право на користування спірним майном, а відповідач чинить такі перешкоди. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved