Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач звернувся в листопаді 2020р. в суд із позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті витрат на житло в сумі 21 156.59грн., розірвання договору найму жилих приміщень №27 від 04.01.2012р. та виселення із кімнати [ADDRESS] , стягнення судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно договору найму жилих приміщень №27 від 04.01.2012р., укладеного між ВПУ №13, як наймодавцем, та [PERSON] , як наймачем, наймач (відповідач) разом з чоловіком проживає в кімнаті [ADDRESS] , власником якого є позивач. Попередньо [PERSON] рішенням Прикарпатського радіозаводу був виданий ордер 04.05.1987р. для вселення в кімнату №432 даного гуртожитку. Умовами укладеного договору було передбачено право наймодавця вимагати від наймача внесення плати за житло, до квітня місяця 2018 року такий обов`язок відповідачем дотримувався. У березні 2018р. позивач подав в новій редакції договір найму для переукладення, однак [PERSON] відмовилась його підписувати, перестала оплачувати витрати за житло як за діючим договором так і за вимогами ст.815 ЦК України, внаслідок чого є наявна заборгованість станом на 01.11.2020р. у сумі 21 156.59грн. Умовами договору найму за п.5.3 також сторони передбачили право наймодавця вимагати виселення наймача та членів сім`ї. 24.12.2020р. відповідач подала відзив на позов, в якому вказала, що вона проживає в кімнаті [ADDRESS] з неповнолітнім сином [PERSON] , 2004 р.н., а не чоловіком. Власником даного гуртожитку позивач не є, оскільки це державна власність, а він тільки розпорядник майна, при цьому що у 2002 році ВПУ №13 отримав цей гуртожиток від Прикарпатського радіозаводу, де працювала відповідач. Вимога розірвання договору найму №27 від 04.01.2012р. не може бути задоволена, так як термін його дії закінчився ще 06.01.2013р., і не передбачено умов продовження цього договору. Новий договір відмовилась підписати, оскільки позивач постійно міняє реквізити, не передає гуртожиток у комунальну власність міста, чим позбавляє права приватизації кімнати відповідачем, а також завищив площу найманого нею житла з 11.8м.кв. до 23.5 м.кв., одночасно не дає можливість відповідачу самостійно укласти прямі договора з надавачами послуг, а тому оплачувати послуги позивачу відповідач не бажає. Проживши в гуртожитку 30 років, позивач не вправі виселити відповідача без надання іншого житла. 29.12.2020р. позивач надав відповідь на відзив. 09.06.2021р. відповідач подала заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позові та просив задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні. Судом неодноразово вживалися заходи можливого врегулювання спору в частині узгодження та оплати нарахованої позивачем та невизнаної відповідачем суми заборгованості комунальних послуг, однак відповідач відмовлялась від можливого такого узгодження, заперечуючи підстави стягнення вцілому. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання споживачем-відповідачем зобов`язання по оплаті внесків на утримання житла, як наслідок розірвання договору найму та виселення з займаної кімнати. Судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), як працівнику за трудовим договором, рішенням Прикарпатського радіозаводу був виданий ордер 04.05.1987р. №217 для вселення її в кімнату [ADDRESS] ( [ADDRESS] (а.с.53). В подальшому даний гуртожиток перейшов до позивача ВПУ №13, документи щодо цього в цій справі не подавались, так як це не є предметом доказування, разом з тим, перехід прав власності до позивача на приміщення по [ADDRESS] встановлено і рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 24.07.2002р., яким було розірвано договір оренди приміщень, належних власнику ВПУ №13, та вирішено питання повернення їх позивачу по акту приймання-передачі (а.с.9,55). Встановлені судовим рішенням обставини не потребують доказування. Згідно витягу з Державного реєстру, дана будівля гуртожитку по [ADDRESS] належить на праві оперативного управління - ВПУ №13, власником якого є Міністерство освіти і науки України (а.с.31, 32,54,73-78). Тому, доводи відповідача про те, що позивач не є власником (правокористувачем) гуртожитку і належними як наслідок правами на вимогу сплати витрат за використання його власності не наділений, є невірними і спростовуються матеріалами справи. Згідно договору найму жилих приміщень №27 від 04.01.2012р., укладеного між ВПУ №13, як наймодавцем, та [PERSON] , як наймачем, наймач (відповідач) разом з неповнолітнім сином [PERSON] ,2004 р.н. проживає в кімнаті [ADDRESS] , розмір житлового приміщення 23.5 м.кв., терміном дії договору з 06.01.2012р. по 06.01.2013р. (а.с.8). Правокористувачем (наймодавцем) на праві оперативного управління приміщення в т.ч. наданої наймачу-відповідачу кімнати № [NUMBER] в гуртожитку є дійсно позивач. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Щодо з`ясування займаної площі, вказаної в даному договорі найму - 23.5 м.кв. відповідач зазначила, що вона не звернула увагу на таку саме вказану в договорі площу, хоча площа самої кімнати є менша - 11.8 м.кв. (а.с.60). Натомість представник позивача надав пояснення, що площа вказана вірно, оскільки дійсно сама кімната № [NUMBER] є площею 11.8 м.кв., але є приміщення загального користування (так званого блоку), які входять в загальну площу користування ними у пропорційному відношенні до займаного житла (а.с.79зв.-80,114,183-185). Судом досліджено план поверху, на якому знаходиться кімната № [NUMBER] , з якої є вихід в коридор, з коридору в кухню та ще один коридор, з останнього в туалетне приміщення. Заперечення відповідача щодо відсутності необхідності у неї користування всіма приміщеннями загального користування блоку, а також те, що частину приміщень використовує інша особа не за призначенням, то такі не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідачу роз`яснено право пред`явлення вимог щодо усунення перешкод в користуванні приміщеннями загального користування (за умови підтвердження такого факту). Слід також вказати, що під час слухання справи з даного питання, яке висловлювала відповідач, зокрема використання чи невикористання нею площі місць загального користування, і як наслідок завищення площі позивачем для нарахування комунальних послуг, позивач додатково забезпечив проведення комісійного обстеження в присутності мешканців кімнати №432, 433, [ADDRESS] приміщень щодо відповідності визначеної площі загального користування, та складено Акт від 30.11.2021р. (а.с.184-185) в присутності в т.ч. [PERSON] , згідно якого до загальної площі 23.5 м.кв. входять: кімната №432, частини приміщень (блок, коридору, умивальник, туалет та кухня). Такий Акт відповідачем [PERSON] також не підписано, з поясненнями в судовому засіданні що комісія не уповноважена була проводити таке обстеження. Договір найму хоч і не пролонгований та не переукладений відповідачем, однак відносини по ньому, як встановлено судом, тривають, так як відповідач й надалі продовжує проживати у спірній кімнаті гуртожитку та використовувати надані послуги, що нею і не заперечується. Щодо наміру відповідача самостійно укласти з постачальниками послуг які надаються до цілого гуртожитку, в частині займаної нею кімнати, то такі не беруться судом до уваги, оскільки як встановлено в судовому засіданні 09.02.2022р. від представника позивача [PERSON] (бухгалтер ВПУ №13) по перше, на щорік є наявними укладені договори з постачальниками таких послуг (хоча клопотання про долучення договорів було не задоволено судом оскільки надавались договори за 2021 рік який не є спірним), які відповідачу та її представнику за спірний період 2018-2020рр. були пред`явлені під час слухання справи на їх вимогу в позасудовому порядку, по друге, частина послуг (наприклад по лічильнику єдиному, чи від площі використовуваних приміщень) не можуть фактично виділятись в окреме нарахування зокрема на переконання мешканки [PERSON] із всіх мешканців цілого гуртожитку. Статтею 764 ЦК України встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Отже, з урахування наведених норм закону та встановлених у справі обставин, а саме, що відповідач після закінчення строку дії договору та відсутності заперечень позивача продовжувала проживати у кімнаті гуртожитку [ADDRESS] та отримувала й отримує надані послуги від їх постачальників до гуртожитку, за укладеними саме позивачем договорами про надання таких на кожен рік, а тому договір найму слід визнати фактично продовженим на той самий термін, і обов`язок відповідача про оплату отриманих нею послуг - залишався, а її доводи, що вона не зобов`язана оплачувати послуги без договору при фактичному споживанні послуг є протиправні та необґрунтовані. Умовами укладеного договору найму 2012р. було передбачено обов`язок наймача в т.ч. вносити щомісяця плату за житло на розрахунковий рахунок ВПУ №13 (п.2.4), економно використовувати воду, електричну та теплову енергію (п.2.5), право наймача отримувати інформацію про встановлені тарифи на житлово-комунальні послуги та розміри щомісячних платежів за них (п.4.1), наймодавець має право вимагати від наймача своєчасного внесення плати за житло (п.3.1), а у разі невиконання наймачем умов договору розірвати його (п.3.3). Умовами договору найму (у розділі 5 «інші умови») також було передбачено, що оплата за проживання в гуртожитку проводиться згідно розрахунків, що додається (п.5.2). Сторона відповідача доводила, що оскільки розрахунків до самого договору не було долучено як невід`ємну частину, то відповідно розмір такої оплати за проживання сторони не передбачили, а тому відсутній обовязок в оплаті. Натомість сторона позивача зазначила, що цей пункт мався на увазі щомісячну видачу кожному споживачу роздруківки по всіх послугах, зокрема за найм приміщення та отримані в ньому житлово-комунальні послуги (квартлата, водопостачання, водовідведення, освітлення, вивіз сміття і домофон, остання послуга тільки за той місяць коли працював він), що постійно забезпечено бухгалтерією кошному мешканцю. При цьому судом також встановлено, що позивач на загальнодоступних місцях (дошка оголошень) та через бухгалтерію щомісячно видає такі розрахунки за отримані споживачами послуги, однак відповідач відмовляється від отримання таких, що нею і не спростовано. А тому, право наймодавця не зважаючи на відсутність письмової пролонгації договору найму залишається вимагати від наймача внесення плати за житло (квартплата) та інші комунальні послуги, при цьому до квітня місяця 2018 року такий обов`язок відповідачем дотримувався, не зважаючи на те, що договір найму, як вона стверджувала вже не діяв з січня 2013 року. Підстави виникнення правовідносин між їх учасниками за ЦК України виникають в т.ч. з укладених договорів чи вимог закону. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, таке повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Отже, договором 2012 року сторони визначили й погодили певні умови, в т.ч. використовувати надане житло вказаної площі договору - 23.5 м.кв., вносити плату за найм цього житла. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. А отже, за вимогами і ЦК наймач, яким є відповідач, зобов`язана була вносити плату за проживання та отримані послуги позивачу на вказаний щорік ним рахунок (змінний на бюджетний рік). З огляду на викладене слід дійти остаточного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплату коштів за надані послуги. Касаційний суд зазначає, що правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і належать до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (надання комунальних послуг). Відповідач вселилася у спірну кімнату гуртожитку на підставі ордера, який не визнано недійсним, зареєструвалась, проживає та користується спірною житловою площею на законних підставах, тому вимога підприємства про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення її без надання іншого житла задоволенню не підлягає. Однак підприємство, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з оплати за користування кімнатою, неодноразово пропонувало їй укласти договір оренди, проте вона до цього часу не виявила бажання укласти такий договір. Відповідно до статті 122 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення є спеціальний ордер, який видає виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на підставі рішення про надання службового жилого приміщення. Громадяни можуть бути виселені з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставах, передбачених статтею 116 ЖК УРСР (постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 404/6748/15-ц (провадження № 61-17486св18). Правові висновки щодо цього викладені й у постановах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року, справа № 6-2535цс15, від 15 травня 2017 року, справа № 6-1367цс16, Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 128/4336/15-ц (провадження № 61-9023св18). В 2018 році позивач запропонував відповідачу укласти новий договір найму (а.с.10-12, 18-19), як пояснив представник позивача, такі договори в цій редакції розроблені юристом з врахуванням зміненого законодавства були запропоновані всім мешканцям до їх укладення, в т.ч. зміст договору передбачав як умови пролонгації, так і більш ширші права та обов`язки сторін, однак відповідач відмовлялась підписати договір, про що складено Акт у 2018р., хоча й затверджено керівництвом такий значно пізніше, але це не спростовує факту відмови, про це підтвердила й сама відповідач в судових засіданнях щодо висловленої нею у 2018р. відмови від підписання. Про наявну заборгованість позивач листом від 15.01.2020р. повідомляв відповідача, однак остання відмовилась щодо отримання такого, про що складено Акт (а.с.21,22), а за іншою адресою отриманого аналогічного повідомлення лист отримано, однак як пояснила відповідач там проживає її чоловік [PERSON] і можливо він отримував на її ім`я лист та розписався (в всіх судових засіданнях він був вільним слухачем, однак клопотань сторін про допит як свідка щодо можливого такого з`ясування сторони не заявляли) (а.с.23,52). Аналогічне нагадування про сплату боргу було направлено і у жовтні 2020р. (а.с.24-27). Заборгованість відповідача перед позивачем з травня 2018 року станом на 01.11.2020р. складає, як доводив позивач, у сумі 21 156.59грн. (а.с.14, 162-169), натомість заперечуючи в цілому щодо стягнення цієї суми боргу, представник відповідача також звернув увагу суду, що підсумовуючи щомісячне нарахування за цей період заборгованість мала б складати 19178.10 грн., без врахування перерахунку субсидії у червні 2018р., яка знята з споживачів незаконно, так як саме з дій позивача було виявлено невірність нарахувань субсидії щодо централізованого опалення (теплопостачання) (а.с.62). Так, дійсно за період 01.01.2014р. по 31.10.2017р. було проведено ревізію використання коштів субвенції з держбюджету місцевим бюджетам на надання пільг, в ході якої проведено зустрічну звірку щодо розрахунків між Департаментом соцполітики виконкому та ВПУ №13. Встановлено, що розрахунок невикористаної субсидії ВПУ №13 не було проведено у відповідності до законодавства, що призвело до зниження невикористаних сум субсидій, яка підлягала поверненню до бюджету у сумі 23 996.62грн. Як пояснив представник позивача, дана сума невикористаної субсидії, була перерахована на мешканців - споживачів теплопостачання в т.ч. на кімнату [ADDRESS] , в якій живе відповідач (їй зокрема на суму 2498.23грн.) правомірно, так як по травень 2018 року включно їй також нараховувалась субсидія, яка перевищувала фактичне споживання вказаної послуги. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Отже, позивач який оперативно управляє майном, отримує від надавачів послуг за окремими договорами певні види послуг зобов`язаний оплачувати ці послуги з розприділенням в подальшому на їх фактичних споживачів. Сторони не заперечують, що опалення є в спірній кімнаті гуртожитку, електроенергія є як в спірній кімнаті, так і в гуртожитку взагалом (предметом перевірки правильності нарахування був Акт від 16.12.2011р. за ініціативою [PERSON] - а.с.57, згідно якого вона погодилась на оплату електроенергії), водопостачання та водовідведення постачається до місць загального користування гуртожитку, які вправі використовувати чи не використовувати відповідач (в блок в який входять кімнати, облік здійснюється за загальним єдиним лічильником), не спростовано також відповідачем, що надається послуга вивезення сміття. Щодо послуги домофону, то така послуга нарахована позивачем відповідачу тільки в грудні 2018р. (20грн.), у вересні, грудні 2019р.(20.28грн.), серпні-жовтні 2020р. (26.92грн.) на загальну суму за спірний період - 67.20грн., а саме по факту використання такої послуги за справності останнього, і те що встановлено домофон на вході в гуртожиток відповідач в засіданні також не заперечила. Зважаючи на оцінені докази в їх сукупності та кожен зокрема, суд приходить до переконання що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті витрат на житло (кімнату № [NUMBER] ) в сумі 21 156.59грн. за період з травня 2018 року по жовтень місяць 2020р. включно є обгрунтованою та підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про розірвання договору найму та виселення із кімнати [ADDRESS] [PERSON] , то в задоволенні її слід відмовити, з врахування наступного. Відповідач вселилася у спірну кімнату гуртожитку як вже зазначено вище на підставі ордера від 04.05.1987р. виданного за попереднім місцем роботи, який не визнано недійсним, зареєструвалась, проживає разом з неповнолітнім сином [PERSON] , 2004 р.н. (а.с.51,147) та користується спірною житловою площею кімнатою №432 на законних підставах, тому вимога виселення її без надання іншого житла (як самостійна вимога, а не похідна від основної) не може бути задоволена і як зазначав представник відповідача ст.132 ЖК таку підставу на виселення як несплата плати за житло не передбачає. За вимогами ч.2,3 ст.825,826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі в т.ч. невнесення наймачем плати за найм житла за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Договором найму 2012 року (п.5.3) також було передбачено право вимагати в судовому порядку виселення наймача та членів його сім`ї, що проживають з ним, без надання іншого житлового приміщення, у випадках передбачених законодавством, зокрема несплати за житло. Незважаючи на те, що судом встановлено факт несплати відповідачем за житло з травня 2018р. (більше 2-х років на день звернення з позовом до суду), однак зважаючи на вирішення питання стягнення заборгованості за даним рішенням, суд вважає що вимога про розірвання договору та як наслідок виселення відповідача є передчасною, що не перешкоджає позивачу повторно звернутись з цими вимогами до суду при наявному факті невиконання рішення суду щодо стягнення боргу, яке набере законної сили чи інших обставин наявних для таких вимог. Водночас, слід звернути увагу й на те, що з відповідачем проживає в спірній кімнаті і неповнолітній син, однак позивач ставивши питання розірвання договору через наявність боргу та як наслідок виселення з кімнати №432 відповідача, питання щодо її неповнолітньої дитини (18 років - 17.12.2022р.) не піднімає і предметом спору таке не є, та не враховує позивач, що за вимогами як сімейного так і цивільного законодавства, неповнолітня дитина до досягнення повноліття має право на проживання біля одного з батьків, в даному випадку з матір`ю, хоча як встановлено судом батько дитини (чоловік відповідача) й має на праві приватної власності інше житло. Доводи відповідача про те, що позивач не передає гуртожиток у комунальну власність міста, чим позбавляє її права приватизації займаної кімнати , то по перше дані обставини не є предметом спору в цивільній справі, водночас як слідує з доказів, такі питання піднімались органом влади і не залежать від волі позивача, про що свідчить останній абзац листа від 23.12.2011р. направленого відповідачу (а.с.56) та листування позивача до органів влади (а.с.81-84). Інші доводи сторін, в т.ч. сторони відповідача що такої адреси по [ADDRESS] вже гуртожиток немає (рішення 2021р. на зміну №10Б не реалізоване - а.с.157-160), не спростовують висновку суду у даній цивільній справі. Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, стягненню з відповідача підлягає сплачена позивачем сума судового збору (частина у відповідності до задоволеної вимоги) в розмірі 2155.57 грн. (а.с.6) На підставі ст.ст. 509, 526, 764, 815, 825, 826, 901, 903 ЦК України,

Outcome: partial