Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У вересні 2021 року позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Кіровоградська біржа нерухомості» про визнання договору обміну житла дійсним, просила: визнати договір обміну житла квартири, розташованої по [ADDRESS] , посвідчений Товарною біржею «Кіровоградська біржа нерухомості» за реєстровим номером № 042/98 від 06 травня 1998 року, дійсним. В обґрунтування позову зазначала, що 06 травня 1998 року між нею та відповідачем був укладений договір обміну житла, а саме квартири, розташованої по [ADDRESS] . Вказаний договір був оформлений Товарною біржею «Кіровоградська біржа нерухомості», за реєстровим номером № 042/98. 06 травня 1998 року Кіровоградським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за позивачем була проведена державна реєстрація права власності на вказану квартиру. Вказано, що оскільки на час укладення договору, правочини зареєстровані на біржі не підлягали подальшому нотаріальному посвідченню, вказаний договір обміну житла посвідчений не був. На даний час позивачу стало відомо про недійсність біржової угоди та про необхідність визнання договору обміну житла дійсним в судовому порядку, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала та просила задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені, із заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідачів в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено судом, 06 травня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір обміну житла, згідно якого позивач міняє належний їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 січня 1997 року (спадкова справа № 36), посвідченого Державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К. за № 1-261, зареєстрованого в Кіровоградському ОБТІ 18 лютого 1997 року в реєстрі під № 2026/7, житловий будинок з надвірними будівлями, що під [ADDRESS] на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстрований Товарною біржею «Кіровоградська біржа нерухомості» 06 травня 1998 року, реєстраційний номер № 042/98 та зареєстрований Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за номером запису 259, реєстрова книга № 2. Стаття 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. При укладанні договору сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором сторонами виконані в повному обсязі, а саме передали один одному нерухоме майно. Факт передання і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що їй не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі, тому просить визнати дійсним договір обміну з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договору. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У зв`язку з тим, що сторони за договором повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, однак позивач не має можливості його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. Так як договір є правочином, тому суд вважає що сторони на законних підставах набули права власності на нерухоме майно, а тому позов про визнання договору дійсним, підлягає задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved