Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У липні 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою, у якому позивач просив стягнути із відповідача заборгованість за розпискою від 28.03.2021 року у розмірі 3800,00 польських злотих та судові витрати. В обґрунтування вимог зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, про що написана розписка від 28.03.2021 року, за якою позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність від позивача грошові кошти в сумі 3800,00 польських злотих. За домовленістю між сторонами відповідач зобов`язаний був сплатити позичену суму до 01.06.2021 року, метод розрахунку передбачений розпискою - готівковий або банківський переказ на рахунок позивача. Проте відповідач [PERSON] станом на день подачі позовної заяви позичену суму не сплатив, чим порушив умови договору позики. Ухвалою від 19.08.2021 року відкрито провадження у справі, та її розгляд призначений у порядку загального позовного провадження, про що повідомлені сторони. Ухвалою суду від 14.12.2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 11.02.2022 року учасники справи, будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник позивача [PERSON] надав суду письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримав повністю, справу просив розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим належним чином про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви про неможливість прибуття до суду чи відкладення розгляду справи не подавав, своїм правом на подачу відзиву не скористався. Дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позов належить задовольнити. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно із розпискою від 28.03.2021 року [PERSON] взяв у борг 3800,00 польських злотих у [PERSON] та зобов`язується їх повернути у повному обсязі до 01.06.2021 року. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов`язковим для виконання сторонами і вимогами законодавства. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України та частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві кошти у строк та в порядку, що встановлений договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві коштів. Судом встановлено, що [PERSON] позичив у [PERSON] 3800,00 польських злотих, про що власноручно написав розписку від 28.03.2021 року, написання і підписання якої жодним чином не спростовано, з терміном повернення до 01.06.2021 року, та на час розгляду справи даних про повернення коштів суду не надано, а тому суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу. Стягуючи з відповідача суму боргу в іноземній валюті, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 ст. 192 ЦПК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд на підставі вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 грн, оскільки позов задоволено повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved