Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача в якому просить стягнути безпідставно отриманні кошти у розмірі 16903,22 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 2885,20 грн., 3% відсотка річних у розмірі 108,36 грн., інфляційні витрати у розмірі 2179,78 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.06.2021 року задоволено позов [PERSON] до АТ «Перший український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною за реєстрованим номером №9566 від 17.10.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 26916,05 грн., таким, що не підлягає виконанню. За період січень 2019 - жовтень 2020 в рамках виконавчого провадження з позивача стягнуто 16903,22 грн. 25.08.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». В добровільному порядку відповідач відмовився повернути грошову суму. Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просить суд повернути безпідставно отримані кошти АТ «Перший український міжнародний банк» у розмірі 16903 грн. 22 коп. та задовольнити позовні вимоги. 05 січня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10.01.2022 року до суду надійшов відзив, відповідно до якого, просять в задоволенні позовних відмовити у зв`язку з тим, що відповідач не погоджується з нормативно-правовою кваліфікацією обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. ст. 1212 ЦК України не може бути застосована у даному випадку, оскільки правовідносини позивача та банка регулюються нормами зобов`язального права (глава 47, 48 ЦК України). Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, відповідач зазначає, що відповідач не є боржником позивача і ніколи не його грошовими коштами, грошові кошти були стягнуті в рамках виконавчого провадження, яке було відкрито по причині порушення позивачем договірних зобов`язань. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, згідно ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальністю боржника. Позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні витрати за те, що в рамках виконавчого провадження приватним виконавцем були списані часткового грошові кошти. Зазначені обставини не підлягають класифікації як грошове зобов`язання банка перед позивачем в контексті ЦК України. В даному випадку саме банк є кредитором а позивач боржником за кредитним договором, який позивачем як боржником не виконаний. Щодо стягнення моральної шкоди, загальною умовою цивільно-правової відповідальності при заявлені вимог щодо моральної шкоди є причинний зв`язок між неправомірно. поведінкою і моральною шкодою. Позивач не зазначила в чому полягає протиправність дій банк та не довела яким чином дії банку вплинули на стан позивача. Відповідач не порушив жодних зобов`язань перед позивачем, навпаки позивач є особою, яка порушує свої договірні зобов`язання перед банком і має кредитну заборгованість. Вимоги позивача, викладені у позовній заяві є недоведеними, безпідставними та не підлягають задоволенню. У судове засідання позивач не з`явилася, до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про слухання справи за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог просять відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 17.09.2013 року між позивачем та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», був укладений кредитний договір № GP - 5087912 та на підставі зазначеного договору їй було видано кредит в сумі 24 024,00 грн. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Кредит» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», яке стало правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Кредит». З моменту зазначеного приєднання на баланс Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» були передані усі заборгованості за кредитними договорами Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Кредит». 17.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис №9566, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість в сумі 26486,05 гривень на користь АТ «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №GP - 5087912 від 17.09.2013, укладеним між нею та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». АТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. з заявою про відкриття виконавчого провадження. Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2021 року. 25.06.2021 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, визнано виконавчий напис № 9566 від 17.10.2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості у розмірі 26 486,05 грн. таким, що не підлягає виконанню. 25.08.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12.11.20 року у справі № 200/3452/17 - справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача, тобто цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем коштів стягнутих з позивача став виконавчий напис нотаріуса №9566 від 17.10.2018, який рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.06.2021було визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому правова підстава для отримання АТ «Перший український міжнародний банк» грошових коштів відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Так, відповідно до довідки Управління ПФУ ГУ в Запорізькій області від 17.09.2021 року, з [PERSON] здійснювалось відрахування з пенсії з 01.01.2019 року згідно постанови приватного виконавця Вольф Т.Л. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи боржника винесеної на підставі виконавчого напису №9566 від 17.10.2018 на користь АТ «ПУМБ». За період січень 2019 - жовтень 2020 утримано грошові кошти на суму 16903,22 грн. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість щодо безпідставно набутих коштів, у зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За приписами статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Крім того, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність і визначеність. Отже вимоги позивача щодо стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 Отже, посилаючись на статті 536 та 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних, інфляційні витрати, проценти за користування коштами. Проте статтею 536 ЦК України розмір процентів, які можуть нараховуватись у разі безпідставного одержання грошей, не визначено, таким чином, заявлені вимоги також задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Так, посилання позивача про необхідність застосовувати до спірних відносин положення статті 1048 ЦК України за аналогією закону, з метою визначення розміру процентів, є помилковим, оскільки у даній справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), окрім того у законодавстві немає прогалини у цій частині, а тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду належних доказів того, що їй було заподіяну моральну шкоду, яку [PERSON] оцінила у розмірі 10000,00 грн., не доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Крім того, спір між сторонами виник через невиконання договірних зобов`язань, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмір 908 грн. 00 коп.

Outcome: partial