Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивував тим, що у вересні 2018 року він позичив відповідачу кошти у розмірі 7000 гривень. На забезпечення позики відповідачем було надано ноутбук, а тому вони не укладали договір позики. Через декілька місяців відповідач звернувся до нього з проханням повернути ноутбук, щоб його продати і повернути борг. Однак до цього часу відповідач свої зобов`язання не виконав, позику не повернув. Постановою старшого дізнавача ВП №2 від 25.01.2021 кримінальне провадження за фактом шахрайських дій [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального проступку за ч.1 ст.190 КК України. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом. За змістом п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Частиною 9 ст. 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідачем, який з урахуванням п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи судом, оскільки до суду повернувся конверт з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, відзиву до суду не подано. Відповідно до положень ч. 8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25.01.2021 старшим дізнавачем СД ВП №2 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області встановлено, що між [PERSON] та[PERSON] було укладено договір позики, однак відповідач не виконав умови укладеного договору (а.с.12-13). З матеріалів кримінального провадження №12021025230000018 за фактом шахрайських дій щодо [PERSON] встановлено, що вказана постанова сторонами не оскаржувалася. Також факт укладення договору позики між сторонами підтверджується протоколом допиту [PERSON] в якості свідка від 12.02.2019, відповідно до якого останній вказав, що позичив у позивача кошти в сумі 6000 грн. на власні потреби. Станом на 12.02.2019 він не повернув борг позивачу, так як в нього їх не було, як і постійного місця роботи. Зобов`язався повернути борг [PERSON] (а.с.8). Згідно з протоколом допиту [PERSON] від 17.09.2019 в якості потерпілого останній вказав, що близько року тому він погодився на усне прохання [PERSON] позичити йому кошти в сумі 7000 грн. і того ж дня передав останньому зазначену суму коштів. Проте з того часу відповідач йому борг не повернув (а.с.6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Враховуючи те, що між сторонами у справі було укладено усний договір позики, згідно якого [PERSON] передав 7000 грн., а [PERSON] прийняв ці кошти, а також виходячи з вимог закону, обставин справи та відсутності заперечень відповідача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на сторону відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved