Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

10 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить встановити факт постійного проживання в [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] на день його смерті, який помер [INFO] та визнати за ним право власності на 28/30 часток житлового будинку в [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , який прийняв спадщину за заповітом, однак не оформив спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] , який за життя склав заповіт на користь свого сина - батька позивача [PERSON] та заповів останньому, в тому числі, житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . Син заповідача [PERSON] із заявою про прийняття спадщини не звертався, однак спадщину за заповітом прийняв шляхом вступу в управління спадковим майном, оскільки постійно проживав з спадкодавцем на день його смерті. На час відкриття спадщини [PERSON] , з ним була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] , яка на той час мала обов`язкову частку в спадщині та троє дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також проживав без реєстрації батько позивача [PERSON] . Отже, [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] 1/15 частки спірного житлового будинку, а батько позивача [PERSON] 14/15 частки. [PERSON] помер [INFO] та після його смерті залишилось спадкове майно, яке він успадкував за заповітом після смерті [PERSON] та за законом після смерті матері та братів. Позивач є рідним сином померлого [PERSON] та єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті батька. Оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спірне нерухоме майно, позивачу відмовлено в оформленні спадщини в нотаріальному порядку. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року позовна заява залишена без руху через наявність недоліків позовної заяви, які усунуті позивачем 26 березня 2021 року. Ухвалою суду від 31 березня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 20 травня 2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, витребувано докази та викликані свідки. 05 липня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що батько позивача [PERSON] не вступив в управління або володіння спадковим майном, тобто не вчинив жодних дій, що свідчить про прийняття ним спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем за законом майна померлої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та його загальна частка у спадщині складає 9/24 частки, а відповідача [PERSON] - 15/24 частки спірного нерухомого майна. Ухвалою суду від 20 липня 2021 року відповідачу [PERSON] поновлено процесуальний строк для подання заяви про виклик свідків та викликано в судове засідання свідків. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Долгова Людмила Валеріївна в судовому засіданні у вступному слові та поясненнях по суті справи позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Березюк Олександра Сергіївна у вступному слові та поясненнях по суті справи позовні вимоги не визнали, в їх задоволенні просили відмовити, з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в поясненнях по суті справи позовні вимоги визнала та підтвердила обставини, які вказано у позовні заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надіслали заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 17 лютого 2022 року. Заслухавши вступні слова та пояснення по суті справи сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 листопада 1997 року (т.1 а.с.13). Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство. Спадкові правовідносини після смерті [PERSON] виникли в 1997 році, а тому судом при вирішені справи в цій частині застосовані норми ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК УРСР). З огляду на частину першу статті 525 ЦК УРСР день смерті спадкодавця, є часом відкриття спадщини. Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). За життя [PERSON] 22 травня 1996 року склав заповіт, яким заповів своєму синові [PERSON] належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, а також все нерухоме та рухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS] (т.1 а.с.235). Указаний заповіт, згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) від 04 листопада 2020 року №62334506 є чинним (т.1 а.с.237). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 січня 1968 року [PERSON] є рідним сином [PERSON] (т.1 а.с.15). Отже, [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом. Згідно приписів частини першої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З огляду на зазначене, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємця, які за своїм характером повинні свідчити, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін`юсту України від 14 червня 1994 року №18/5, зареєстрованого в Мін`юсті України 07 липня 1994 року за № 152/361, що діяла на момент смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. На підтвердження вимог про прийняття спадщини [PERSON] за померлим батьком [PERSON] , позивач вказував, що його батько постійно на час смерті проживав зі своїм батьком та мав у розпорядженні складений на своє ім`я заповіт. Суд уважає, що житловий будинок [ADDRESS] станом на 07 листопада 1997 року, не був місцем постійного або переважного проживання [PERSON] , а тому вважати, що останній з цих підстав вступив в управління чи володіння спадковим майном, що залишилося після смерті [PERSON] , а отже, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину, не має. До вказаного висновку суд дійшов з огляду на таке. Згідно довідки виконавчого комітету Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 22 червня 2020 року №528-02-42 на день відкриттяспадщини, тобто на [INFO] разом з спадкодавцем [PERSON] за однією адресою в [ADDRESS] були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] (т.1 а.с.14). Відповідно до статті 17 ЦК УРСР місцем проживання особи визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що на момент смерті [PERSON] разом з ним проживала його дружина та дочка [PERSON] зі своєю дитиною. [PERSON] разом з батьком на час його смерті не проживав та разом зі своєю родиною перебував в Карелії , звідки повернувся 1998 року. Показання свідка [PERSON] , [PERSON] з приводу проживання [PERSON] на час смерті зі своїм батьком у спірному будинку суд сприймає критично, так як останні у судовому засіданні не могли підтвердити точного періоду проживання [PERSON] на території с. Галицинове та вказували, що дані обставини відомі їм зі слів батька позивача. Крім того, зазначені свідки не були членами родини померлого [PERSON] та [PERSON] та не в повній мірі володіють фактами з життя [PERSON] , тоді як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають родинний зв`язок як з померлим [PERSON] , так і з померлим [PERSON] , та їх показання спростовують доводи позивача та свідків, щодо проживання [PERSON] на час смерті батька разом з ним в с. Галицинове Миколаївського (Жовтневого) району Миколаївської області. Згідно акту від 05 лютого 2021 року складеного громадянами [PERSON] та [PERSON] , на момент смерті [PERSON] [INFO] проживав без реєстрації з березня 1997 року його син [PERSON] разом однією сім`єю та проживав після смерті до [INFO] (т.1 а.с.39). Зазначений акт суд до уваги не приймає, оскільки особи, свідчення яких відображені в акті, та справжність підписів яких, засвідчені секретарем виконкому Галицинівської сільської ради Миколаївської області Кукіною І.В., не допитані в судовому засіданні в якості свідків. Крім цього, зі змісту акта вбачається, що він містить виправлення, які не застережені, а відомості, що в ньому містяться суперечать обставинам, що установлені судом під час розгляду справи. Таким чином, не можна вважати, що [PERSON] постійно проживав з [PERSON] на день смерті останнього. Не знайшло однозначного підтвердження в судовому засіданні й факт наявності в [PERSON] заповіту [PERSON] на день смерті останнього та протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 549 ЦК УРСР. Так, відповідач [PERSON] , яка є дружиною померлого [PERSON] , в поясненнях по суті справи вказувала, що її чоловік [PERSON] мав у своєму розпорядженні заповіт батька, який складений у 1988 році, одразу після повернення чоловіка з лав армії. Аналогічні показання надані свідком [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про існування заповіту не знали взагалі, відповідач [PERSON] в поясненнях по суті вказувала, що про заповіт вона дізналася від дружини померлого брата [PERSON] , а свідок [PERSON] дізнався про заповіт лише після звернення позивача до суду. Пояснення позивача [PERSON] в частині, що його батько мав завжди заповіт [PERSON] суд сприймає критично, оскільки перевіряється факт вступу в управління чи володіння спадковим майном у період з 07 листопада 1997 року по 07 травня 1998 року, а в цей час позивач був малолітнім та в силу свого віку (6 років) не міг розуміти значення зазначеного факту. Суд не виключає, що померлий [PERSON] за життя та до своєї смерті мав у розпорядженні заповіт батька та документи, що стосуються права власності на спірний житловий будинок, оскільки був зареєстрований за місцем проживання в зазначеному будинку з 17 листопада 1999 року та проживав в ньому на момент своєї смерті. Отже, неможливо достовірно встановити вступ [PERSON] у володіння та управління спадковим майном саме в шестимісячний строк після смерті батька [PERSON] . Серед іншого, помилковим є твердження позивача, що заповітом [PERSON] охоплено все його майно, яке складалося, зокрема, і із спірного житлового будинку. Так, зі змісту заповіту [PERSON] вбачається, що останній заповів своєму синові [PERSON] належні йому: «житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку, а також нерухоме та рухоме майно, що знаходиться в [ADDRESS] ». Тобто, заповітом охоплене майно, яке знаходиться за конкретною адресою - [ADDRESS] . За змістом статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу вступу [PERSON] у фактичне управління чи володіння спадковим майном \- житловим будинком по [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] [INFO] . Позивачем не надано ні під час звернення до суду, ані під час судового розгляду справи доказів, щодо фактичного вступу його батька [PERSON] у володіння нерухомим майном, зокрема не надано квитанції про сплату комунальних послуг за адресою розташування спірного майна, земельного податку, поліпшення житлових умов, тощо, Ураховуючи зазначене, вимога в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] задоволенню не підлягає, з огляду на її недоведеність. Щодо вимог позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, після смерті свого батька \- [PERSON] , суд установив наступне. Відповідно до Акту від 21 листопада 1973 року, [PERSON] , як переселенець з Кіровоградської області отримав від радгоспу «Октябрський» житловий будинок по [ADDRESS] з оціночною вартістю 2 300 крб (т.1 а.с.19). Відповідно до довідки радгоспу «Октябрський» від 07 грудня 1989 року, [PERSON] виплатив позику за будинок радгоспу «Октябрський» у повному обсязі (т.1 а.с.20). З довідки Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 27 грудня 2008 року №1443 вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] (т.1 а.с.20). Дані обставини також відображено у довідці Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 22 червня 2020 року №530-02-42 (т.1 а.с.21). На підставі рішення Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 15 липня 2016 року №5 перейменовано назву [ADDRESS] (т.1 а.с.22). До 01 січня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Надані позивачем докази свідчать, що будинок по [ADDRESS] був отриманий [PERSON] в 1973 році на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На час передачі будинку [PERSON] діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (пункти 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже, отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійною підставою набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність [PERSON] , як переселенця, на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Саме вказані факти дають підстави дійти висновку про отримання померлим [PERSON] спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови у визнанні права власності на цей будинок, оскільки на час отримання його у власність вказані норми діяли та наявні правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації права власності на житловий будинок. Вказані обставини у сукупності вказують на факт набуття [PERSON] права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 16 червня 2020 року №00026695952 встановлено, що [PERSON] з 01 травня 1951 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (т.1 а.с.26). Враховуючи, що [PERSON] набув право власності на спірний будинок, перебуваючи в шлюбі, то за правилами статті 22 КпШС, даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно до приписів статті 28 цього Кодексу їх частки є рівними. Отже внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої серед іншого ввійшла 1/2 частина спірного будинку. За змістом частини першої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статі 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. З матеріалів справи вбачається, що в [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу народилося четверо дітей. Відповідно до свідоцтва про народження від 03 січня 1968 року, серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.15). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21 серпня 2020 року №00027501474, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син \- [PERSON] (т.1 а.с.31). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21 серпня 2020 року №00027501880, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син \- [PERSON] (т.1 а.с.38). З копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] в [PERSON] та [PERSON] народилася дочка \- [PERSON] (т.1 а.с.232). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25 листопада 2010 року №00006527540, [PERSON] в період з 19 січня 1980 року по 19 лютого 1987 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та внаслідок реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] (т.1 а.с.169). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , 12 вересня 1987 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] (т.1 а.с.233). Як установлено судом, [PERSON] , як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] , відповідно до положень частини другої статті 553 ЦК УРСР від спадщини, що відкрилася внаслідок смерті його батька, відмовився та його частка, в силу положень частини першої статті 554 ЦК УРСР, перейшла до спадкоємців за законом і розподілилася між ними в рівних частках. Згідно довідки Галицинівської сільської ради Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області від 22 червня 2020 року №528-02-42, на момент смерті [PERSON] , разом з ним у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані: його дружина \- [PERSON] , син \- [PERSON] , [PERSON] та дочка \- [PERSON] (т.1 а.с.14). Оскільки зазначені вище особи, на час смерті спадкодавця \- [PERSON] були зареєстровані з ним за однією адресою, тому, в силу частини першої статті 549 ЦК УРСР, є такими спадкоємцями, що спадщину після його смерті прийняли. До складу спадкового майна ввійшла 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] , належного [PERSON] відповідно до переселенського акту. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] по 1/4 частині спадкового майна, що становить 1/8 частину будинку в цілому. Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 16 червня 2020 року, серії [NUMBER] , виданого Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с.27). Внаслідок її смерті відкрилася спадщина до якої серед іншого ввійшла належна померлій на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частина будинку та 1/8 частина цього будинку, прийнята нею у спадщину після смерті [PERSON] , що в цілому становить 5/8 будинку. Відповідно до довідки Галицинівської сільської ради Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області від 30 червня 2020 року №557-02-42, на момент смерті [PERSON] , разом з нею у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані її сини \- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дочка \- [PERSON] , онуки та невістка (т.1 а.с.28). Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на час смерті матері були зареєстровані з нею за однією адресою, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими спадкоємцями, що спадщину прийняли. Відомостей, щодо подання ними заяви про відмову від спадщини матеріали справи не містять та судом не встановлено. Враховуючи викладене, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах успадкували належне [PERSON] майно, в тому числі й 5/8 часток житлового будинку по [ADDRESS] . З урахуванням раніше успадкованих часток спірного житлового будинку (після смерті [PERSON] ), частка [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної часткової власності становила по 9/32 (5/32 частки після смерті матері, 1/8 частка після смерті батька) за кожним; частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становила 5/32 частки після смерті матері. Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 22 серпня 2020 року, серії [NUMBER] , виданого Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] помер [PERSON] (т.1 а.с.29). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина до якої, серед іншого, ввійшла належна померлому у праві спільної часткової власності 9/32 часток спірного житлового будинку. Відповідно до довідки Галицинівської сільської ради Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області від 21 серпня 2020 року №689-02-42, на момент смерті [PERSON] , разом з ним у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані: його брати \- [PERSON] , [PERSON] , сестра [PERSON] , племінники та невістка (т.1 а.с.30). Оскільки після смерті [PERSON] спадкоємці першої черги були відсутні, то відповідно до частини другої статті 1258 ЦК України, до спадкоємства закликаються спадкоємці наступної черги. Відповідно до статті 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на час смерті брата були зареєстровані з ним за однією адресою, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими спадкоємцями, що спадщину прийняли. Відомостей, щодо подання ними заяви про відмову від спадщини матеріали справи не містять та судом не встановлено. Враховуючи викладене, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах успадкували належне [PERSON] майно, в тому числі й 9/32 часток житлового будинку по [ADDRESS] . З урахуванням раніше успадкованих часток спірного житлового будинку (після смерті [PERSON] , [PERSON] ), частка [PERSON] та [PERSON] у праві спільної часткової власності становила по 12/32 (5/32 частки після смерті матері, 1/8 частка після смерті батька, 3/32 частки після смерті брата) за кожним; частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становила 8/32 (5/32 частки після смерті матері, 3/32 частки після смерті брата). Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 22 серпня 2020 року, серії [NUMBER] , виданого Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [INFO] помер [PERSON] (т.1 а.с.32). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина до якої серед іншого ввійшла належна померлому у праві спільної часткової власності 12/32 часток спірного житлового будинку. Відповідно до довідки Галицинівської сільської ради Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області від 22 червня 2020 року №690-02-42, на момент смерті [PERSON] , разом з ним у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані: його брат \- [PERSON] , сестра \- [PERSON] , племінники та невістка (а.с.33). Так як, після смерті [PERSON] спадкоємці першої черги були відсутні, то в даному випадку відповідно до частини другої статті 1258 ЦК України, до спадкоємства також закликаються спадкоємці наступної черги. Відповідно до статті 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Оскільки [PERSON] та [PERSON] на час смерті брата були зареєстровані з ним за однією адресою, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими спадкоємцями, що спадщину прийняли. Відомостей, щодо подання ними заяви про відмову від спадщини матеріали справи не містять та судом не встановлено. Враховуючи викладене, [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах успадкували належне [PERSON] майно, в тому числі й 12/32 часток житлового будинку по [ADDRESS] . З урахуванням раніше успадкованих часток спірного житлового будинку (після смерті [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становила 9/16 (5/32 частки після смерті матері, 1/8 частка після смерті батька, 3/32 частки після смерті брата [PERSON] , 3/16 частки після смерті брата [PERSON] ); частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становила 7/16 (5/32 частки після смерті матері, 3/32 частки після смерті брата [PERSON] , 3/16 частки після смерті брата [PERSON] ). Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 03 червня 2020 року, серії [NUMBER] , виданого Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] помер [INFO] (т.1 а.с.17). Внаслідок його смерті відкрилася спадщина до якої серед іншого ввійшли належні померлому на праві спільної часткової власності 7/16 часток спірного житлового будинку. Згідно довідки Галицинівської сільської ради Миколаївського (Вітовського) району Миколаївської області від 22 червня 2020 року №529-02-42, на момент смерті [PERSON] , разом з ним у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані: його дружина [PERSON] , донька \- [PERSON] , син \- [PERSON] , дочка \- [PERSON] , а також сестра, племінниця та діти останньої (т.1 а.с.214). Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, після смерті [PERSON] , його спадкоємцями за законом відповідно до статті 1261 ЦК України є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на час смерті спадкодавця були зареєстровані з ним за однією адресою, то відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України вважаються такими спадкоємцями, що спадщину прийняли. За загальним правилом глави 86 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У свою чергу нормами частини другої та третьої статті 1267 ЦК України допускається зміна розміру часток спадкоємців. Встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] , що також підтверджується їхніми заявами поданими до суду, в яких останні позовні вимоги визнали та не заперечували щодо спадкування позивачем належної померлому [PERSON] частки житлового будинку [ADDRESS] , які ввійшли до складу спадщини після його смерті. Зі змісту постанови приватного нотаріуса Миколаївського (Вітовського) районного нотаріального округу Миколаївської області Реукової Н.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вбачається, що після смерті [PERSON] , його син, будучи спадкоємцем першої черги за законом, який спадщину прийняв, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак через неможливість встановлення складу спадкового майна, нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Враховуючи викладене, право [PERSON] , щодо спадкування після смерті [PERSON] підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності на 7/16 частин житлового будинку [ADDRESS] , які ввійшли до складу спадщини після смерті [PERSON] . Згідно частини дев`ятої статті 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача [PERSON] .

Outcome: partial