Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до ВП «Шахта «Капітальна» Державного підприємства «Мирноградвугілля» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заборгованості з вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 10.10.2019 року по 24.11.2021 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Звільнено позивача було з підприємства 24.11.2021 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, незважаючи на те, що в заяві про звільнення ним, як підставу звільнення, було зазначено ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а саме порядку оплати праці (наказ про звільнення № 346-к від 24.11.2021 року). Крім того, в наказі про звільнення позивачем було зазначено, що він з ним не згодний, оскільки вказував іншу причину звільнення. В порушення ст. 47 КЗпП України копію наказу про звільнення в день звільнення видано не було (згодом її було надано у відповідь на адвокатський запит). У відповідь на адвокатський запит за вих. № 34 від 24.11.2021 року відповідачем було надано довідку за вих. № 628 від 08.12.2021 року, згідно якої заборгованість по заробітній платі складає: за вересень 2021 року - 11462,80 грн., за жовтень 2021 року - 15962,92 грн., за листопад 2021 року - 20028,66 грн., а всього, на суму 47 454,38 грн. Оскільки відповідач не виплачує зазначену суму заборгованості із заробітної плати, вважає, що така заборгованість має бути стягнута з нього рішенням суду. Крім цього, вважає, що відповідач також повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений, виходячи з розміру середньоденного заробітку, який становить 991,52 грн. Оскільки у день звільнення позивач не працював, ним, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, 25.11.2021 року відповідачу було пред`явлено вимогу про розрахунок. Отже, вважає, що відповідач має сплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, тобто з 26.11.2021 року. Середньоденна заробітна плата: 991,52 грн.; кількість робочих днів за час затримки розрахунку з 26 листопада по 23 грудня 2021 року включно становить 20 днів: листопад - 3 дні, грудень - 17 днів; за весь цей період, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 20 днів * 991,52 грн. = 19830,40 грн. Позивач вважає, що відповідач порушив його право на оплату праці, яке підлягає захисту судом шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідач протягом тривалого часу не виплачує йому заборгованість із заробітної плати. Такі дії відповідача змусили його шукати інше місце роботи та звільнитися з підприємства. Крім того, з огляду на вищевикладене, вважає, що відповідачем було неправильно зазначено формулювання причини звільнення. Стягненню з відповідача підлягає також і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо виплати заборгованості з вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За змістом положень ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (стаття 38) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Позивача повинні були звільнити за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, саме на таку підставу звільнення ним зазначалося у заяві про звільнення. З моменту припинення трудових відносин із підприємством по дату звернення до суду із цим позовом, відповідачем не було виплачено всіх сум, що належали позивачу на день звільнення, зокрема і вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю у розмірі, який не може бути меншим тримісячного середнього заробітку, що є порушенням чинного законодавства, зокрема ст. 116 КЗпП України. З огляду на те, що відповідачем не надано інформації про розмір вихідної допомоги, однак надано інформацію про розмір середньомісячної заробітної плати, тому, враховуючи ст. 44 КЗпП України, позивач надає розрахунок вихідної допомоги виходячи із наступного. Середній заробіток за місяць: 20821,92 грн.; Вихідна допомога за 3 місяці: 20821,92*3 = 62465,76 грн. Оскільки відповідачем сума боргу з вихідної допомоги не виплачена добровільно, то вважає, що вона підлягає стягненню на підставі рішення суду. У день звільнення відповідач суму вихідної допомоги при звільненні у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю не виплатив. Позивач просить суд змінити формулювання причини звільнення з ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» з «звільнено за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на «звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» на його користь заборгованість із заробітної плати за період з вересня 2021 року по листопад 2021 року в сумі 47 454,38 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 листопада 2021 року по 23 грудня 2021 року в сумі 19 830,40 грн., та заборгованість з вихідної допомоги у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю в сумі 62 465,76 грн. Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що з заявленими позовними вимогами згодні частково. На час звільнення [PERSON] підприємство мало виплатити йому заборгованість по заробітній платі за вересень 2021 року у сумі 11462,80 грн, жовтень 2021 року у сумі 15962,79 грн, листопад 2021 року у сумі 16108,35 грн, а також, лікарняний лист за рахунок підприємства за 5 календарних дня у сумі 3920,31грн (суми до виплат зазначені після стягнення податків). В наслідок тяжкого фінансового стану відповідач не мав можливості провести водночас розрахунок з позивачем у повному обсязі. Станом на 06.01.2022 року заборгованість складає: за жовтень 2021 року - 9920,84 грн; за листопад 2021 року - 5026,89 грн. Тобто, 14947,73 грн, згідно додаткової довідки № 7 від 06.01.2022 року, до відзиву додається. Позивач також вимагає стягнути 19830,40 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.11.2021 року по 23.12.2021 рік. Відповідач не заперечує. Згідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 - ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -інші обставини справи, встановлені судом. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільнені всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, карантин, запроваджений Кабінетом Міністрів України на всій території України у зв`язку із захворюванням на СОVID -19, який безумовно впливає на фінансовий стан підприємства, представник відповідача просить суд зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 19830,40 грн до 14 тис. грн. Позивач, представник позивача та представник відповідача до судового засідання не з`явились. Представники надали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] у період з 10.10.2019 року по 24.11.2021 року працював у ВП «Шахта «Капітальна» Державного підприємства «Мирноградвугілля» (а.с.10-12). 24.11.2021 року [PERSON] звернувся до директора підприємства з заявою про звільнення його за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору з 24.11.2021 року. Резолюції на даній заяві свідчать про те, що заперечень щодо звільнення та причини звільнення від керівництва не надійшло (а.с.13). Частиною 1 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до наказу № 346-к від 24.11.2021 року [PERSON] був звільнений згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.14). Проте позивач у своїй заяві не вказав жодну з причин які перелічені у ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Саме таку причину свого звільнення вказано позивачем у заяві від 24.11.2021 року. Таким чином, підприємство, при наявності порушень законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, повинно було звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вказавши про це в наказі про звільнення та зробивши відповідний запис у трудовій книжці. Відповідно до частини 3 статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звільнення позивача 24.11.2021 року виникла заборгованість по заробітній платі за вересень 2021 року в сумі 11462,80 грн та жовтень 2021 року в сумі 15962,92 грн. При звільненні була нарахована заробітна плата за листопад 2021 року в загальній сумі 22010,38 гривень. Всього при звільненні позивачу підприємство повинно було виплатити 47454,38 гривень (а.с.18). Середньоденна заробітна плата [PERSON] , відповідно до довідки № 627 від 08.12.2021, складає -991,52 гривень, середньомісячна заробітна плата складає - 20821,92 гривень (а.с.19). В останній день праці 24.11.2021 року, як вказує позивач він не працював. 25.11.2021 року позивач звернувся до підприємства з заявою про проведення розрахунку при звільненні, та в цей же день заява отримана підприємством, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції (а.с.15). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість по заробітній платі [PERSON] складала 47454,38 гривень, станом на дату розгляду справи заборгованість виплачена частково, залишок складає 14947,73 грн, довідка долучена відповідачем до відзиву. Оскільки сума заборгованості в розмірі 14947,73 гривень нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, а саме наявність порушень роботодавцем законодавства про працю, позовна вимога про зміну формулювання причини звільнення підлягає задоволенню. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки в останній день роботи 24.11.2021 р. позивач не працював, з заявою про проведення розрахунку звернувся 25.11.2021 року, тому період за який підлягає стягненню середній заробіток починається з 26.11.2021 року (наступний день після отримання підприємством заяви про проведення розрахунку) та закінчується 27.01.2022 (день постановлення судового рішення). Проте, позивач просить стягнути середній заробіток станом на 23.12.2021 року (дата надходження позову до суду). Таке визначення позовних вимог, не позбавляє права позивача в майбутньому, звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку по день ухвалення рішення чи по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку: середньоденна заробітна плата - 991,52 гривень, кількість робочих днів - 20, 991,52*20=19830,40 гривень. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). В даному випадку суд не вбачає підстав для зменшення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Щодо вихідної допомоги суд зазначає наступне: Оскільки судом змінюється причини звільнення позивача та він вважається таким, що звільнений за ч. 3 статті 38 КЗпП України, то відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38, 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Тому при звільнені відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. З урахуванням наведеного розмір вихідної допомоги за порушення законодавства про працю, яку повинен сплатити відповідач становить 62465,76 грн, а саме середньомісячна заробітна плата 20821,92 грн*3. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Судові витрати складаються із судового збору у розмірі 908,00 грн за вимогою про стягнення середнього заробітку в сумі 19830,40 грн, із судового збору у розмірі 908,00 грн за вимогою про зміну формулювання причини звільнення, а також витрат на професійну правничу допомогу адвоката в загальній сумі 6000 грн, яка є фіксованою відповідно до умов договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 74 від 24 листопада 2021 року. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У поданому позові вимога про стягнення заробітної плати об`єднана з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та з вимогою про зміну причини звільнення. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1816 гривень та 908,00 гривень на користь держави. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. В заяві про розподіл судових витрат представник позивача просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 гривень та посилається на те, що 24 листопада 2021 року між ним та Адвокатським об`єднанням «Колегія адвокатів міста Покровська» укладено Договір № 74 про надання професійної правничої правової допомоги (далі - Договір № 74) та, на підставі пункту 1 цього Договору, погоджено Перелік видів професійної правничої допомоги, який є Додатком № 1 до Договору № 74 (далі - Перелік від 24 листопада 2021 року). Згідно з висновком Верховного Суду додаток до договору - це документ, який містить, серед іншого, перелік конкретних послуг. Тобто додаток до договору - це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов (постанова КГС ВС від 31 травня 2021 року, справа № 917/265/18, п. 38). Так, за умовами пункту 1 Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 74 від 24 листопада 2021 року Адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити представництво та надати інші види правової допомоги Клієнту згідно з їх переліком на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Суди, а також інші державні органи, фізичні і юридичні особи, у яких або перед якими здійснюється представництво інтересів Клієнта, зазначаються у переліку видів професійної (правничої) допомоги, про які йдеться у цьому пункті, і такий перелік погоджується Сторонами в окремому додатку (окремих додатках) до цього Договору. Згідно з пунктом 2 Договору № 74 надання професійної правничої (правової) допомоги за цим Договором здійснюється Адвокатським об`єднанням в особі адвоката, який є його учасником та призначений Об`єднанням згідно з умовами Договору. Умовами Договору № 74, зокрема пунктом 3, для виконання доручення Клієнта згідно з цим Договором Адвокатським об`єднанням призначено його учасника - адвоката Сенькіна П.В., повноваження якого підтверджуються, окрім як договором, також Ордером на надання правничої (правової) допомоги Серії АН № 1057119 від 24 листопада 2021 року. Щодо відсутності детального опису робіт Верховний Суд звернув увагу, що відповідна норма запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах справи, в якій зроблено цей висновок, розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним (постанова КАС ВС від 28 грудня 2020 року, справа № 640/18402/19). У цій справі звіт про виконання договору хоча і містить детальний опис робіт, проте, у зв`язку з тим, що сума гонорару Договором № 74 встановлена у фіксованому розмірі, час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги клієнту, не зазначався. Це ж стосується і акту від 26.01.2022 року. Верховний Суд також зазначив, що та обставина, що вказаний у акті прийняття-передачі наданих послуг перелік юридичних послуг наведений без зазначення затраченого часу на виконання таких робіт також не є обставиною, яка вказує про безпідставність стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінювався в залежності від витраченого адвокатом часу (постанова КАС ВС від 04 червня 2021 року, справа № 380/887/20). При цьому Суд звернув увагу на вказану вище постанову від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Саме акти наданої допомоги Верховний Суд розглядає як докази щодо обсягу наданих послуг (постанова КАС ВС від 21 січня 2021 року, справа № 280/2635/20, п. 22). Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат витрати на правову допомогу склали 6000 грн. Вказана сума гонорару погоджена сторонами в пункті 4 Договору № 74 від 24 листопада 2021 року. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо (постанова ВП ВС від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (додаткова постанова ВП ВС від 19 лютого 2020 року, справа № 755/9215/15-ц, п. 53). Справа, у якій подається ця заява, розглядалася у порядку спрощеного провадження. Таким чином, заявлені до стягнення витрати на правову допомогу підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 3 цієї статті передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, крім інших, на професійну правничу допомогу . Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги між Адвокатським об`єднанням «Колегія адвокатів міста Покровська» та [PERSON] укладено 24.11.2021 року. Додатком 1 до договору визначено перелік видів професійної правничої (правової) допомоги. 26.01.2022 року затверджено звіт про виконання договору від 24.11.2021 року та складено акт надання професійної (правничої) допомоги. Договором та актом передбачено, що вартість послуг склала 6000 гривень. Враховуючи викладені обставини справи, а саме те, що позивач був вимушений звертатися за правничою допомогою, витрачаючи на це грошові кошти, враховуючи складність справи, те, що позовні вимоги задоволені, суд вважає, що, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, за надання правничої допомоги адвокатом на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6000 гривень.

Outcome: approved