Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Заявниця [PERSON] \~звернулася в\~суд з\~заявою про\~встановлення факту\~смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території. В заяві вказала, що заявниця є матір`ю, [PERSON] , що помер [INFO] в м. Алушта АРК, на тимчасово окупованій території. Підставою смерті, згідно довідки про причину смерті стало: «Здавлення мозку. Набряк мозку. Глибокий внутрішньомозковий крововилив» . Після смерті [PERSON] заявницею\~були отримані:\~довідка про\~смерть \~№С-00188\~(форма\~№11\~від 09.02.2022)\~та свідоцтво\~про смерть\~від 09.02.2022\~р.,\~видане \~ 00100008\~Алуштинським міським\~відділом запису\~актів громадянського\~стану Департаменту\~запису актів\~громадянського стану\~Міністерства юстиції\~Республіки Крим. Однак, ці документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України. У зв`язку з цим наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті . Встановлення факту смерті особи необхідно заявниці для відкриття спадщини. Прохає суд: встановити факт,\~що має\~юридичне значення,\~а саме,\~що громадянин\~України [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~уродженець м.\~Лубни Полтавської\~області,\~помер [INFO] \~в м.\~Алушта,\~АРК,\~на тимчасово\~окупованій території.\~Підставою смерті,\~згідно довідки\~про причину\~смерті: «Здавлення мозку. Набряк мозку. Глибокий внутрішньомозковий крововилив». В судове засідання заявниця не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій прохає справу розглядати без її участі, вимоги заяви підтримує.. Представник Лубенського міськрайонного відділу ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) в судове засідання не з`явився, надіслали суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявниця є матір`ю померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого 00100008 Алуштинським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим 09.02.2022 року, актовий запис про смерть №170229910000800093005 від 09 лютого 2022р., [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №С-00188 від 09.02.2022 року, виданого Алуштинським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, причина смерті [PERSON] - «Здавлення мозку. Набряк мозку. Глибокий внутрішньомозковий крововилив» Заявниця не має можливості отримати свідоцтво про смерть [PERSON] для захисту свого права як спадкоємця з тих підстав, що документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили на території України. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved