Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) про зобов`язання вчинити дії та стягнення завданої моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що 14.03.2013 року між ним як споживачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникли правовідносини на підставі анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, за умовами якої він отримав у банку кредит у розмірі 8\~000 гривень. 4 вересня 2019 року постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього було задоволено частково. Стягнуто з нього на користь банку на підставі цієї анкети-заяви від 14.03.2013 лише тіло кредиту в розмірі 7 995,86 грн. і судовий збір - 3\~086,64 гривень. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме про стягнення відсотків, штрафів і пені, було відмовлено через їх безпідставність. Зазначає, що незважаючи на цю постанову суду касаційної інстанції, яка набрала законної сили 04.09.2019 року, АТ КБ «ПриватБанк» надалі продовжив вимагати від нього сплату надуманих відсотків, неустойки (штрафів, пені) за вказаною анкетою-заявою від 14.03.2013, а також тіла кредиту в розмірі 7\~995,86 грн., які банк давно стягнув із нього на свою користь за рахунок іншої картки для виплати стипендії. Також вказує на те, що постановою Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 року, яка також набрала законної сили, та банком у касаційному порядку не оскаржена, визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк) по нарахуванню йому на підставі анкети-заяви від 14.03.2013 року відсотків, пені, штрафів, комісій; припинено його зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідносинах згідно з анкетою-заявою від 14.03.2013 внаслідок їх повного виконання із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь залишок коштів після зустрічного зарахування у розмірі 3\~350,90 гривень, відмовлено у задоволенні решти його позовних вимог, тобто щодо стягнення завданої йому банком моральної шкоди. На виконання зазначеного судового рішення суду апеляційної інстанції Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 13.04.2021 йому було видано виконавчий лист тільки в частині примусового (зобов`язального) характеру, як це регламентовано Законом України «Про виконавче провадження», а саме щодо стягнення з банку на його користь 3 350,90 грн., оскільки в іншій частині ця постанова Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 з приводу визнання дій банку неправомірними і припинення його зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» не є зобов`язального характеру, а відтак указане судове рішення в цій частині не підлягає примусовому виконанню з одночасною і повторною констатацією (встановленню) органами державної виконавчої служби чи приватним виконавцем обставин, які вже установлені судом. Зазначає, що він звертався до відповідача з письмовими заявами від 05.04.2021 року, 16.04.2021 року про добровільне виконання вказаного судового рішення апеляційного суду в частині неправомірних нарахувань йому відсотків, неустойки і припинених його перед АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язань унаслідок їх повного виконання, а також щодо видачі йому довідки про відсутність заборгованості по анкеті-заяві від 14.03.2013. Однак, отримав від банку відмову з підстав наявності в нього боргу та необхідності звернення до органів державної виконавчої служби з приводу примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021. 20 квітня 2021 року він звертався і до регулятора банківської діяльності Національного банку України щодо вжиття відповідних заходів реагування до АТ КБ «ПриватБанк» із приводу невиконання останнім, у спірній частині судового рішення, яке набрало законної сили, проте також отримав відмову. Позивач вважає, що через умисне невиконання банком обов`язкового для нього судового рішення, яким констатовано неправомірність дій по відношенню до нього та яким повністю припинено його зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», відповідачем заподіяно йому моральної шкоди внаслідок: подальшої систематичної неправомірної вимоги від нього і членів родини в телефонному режимі повернути неіснуючий борг у розмірі 26\~548,06 гривень; відмови надати відповідні відомості Українському бюро кредитних історій про відсутність у нього боргу, що унеможливлює за потреби отримати кредит в інших банках через наявність недостовірної інформації в такому бюро по його кредитній історії; чергового звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних відповідачем прав і затратою додаткового часу по їх відновленню. А тому посилаючись на наведені вище обставини просить зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 у цивільній справі № 308/11664/19, яка набрала законної сили, видати йому довідку про відсутність у нього перед цим банком заборгованості за анкетою-заявою від 14.03.2013; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 500\~000 гривень; вирішити питання про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач АТ КБ «ПриватБанк»» не скористався. Натомість, до закриття підготовчого провадження та призначення цієї справи до судового розгляду по суті, представницею відповідача АТ КБ «ПриватБанк»- Дурдинець Р.Ю. подано суду письмові пояснення на позовну заяву [PERSON] , в яких вона щодо задоволення позовних вимог заперечила повністю внаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав й інтересів, що узгоджується з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 06.03.2019 у справі № 286/1693/17, а також через відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити позов, з підстав наведених у ньому. Пояснив, що відповідач судове рішення в спірній частині так і не виконав до теперішнього часу та надалі безпідставно вимагає від нього повернення неіснуючого боргу. Вважає голослівним твердження банку про неналежно обраний ним спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідач безпідставно відмовляється виконувати обов`язкове для нього судове рішення в частині, яке не підлягає примусовому виконанню, а тому саме з метою відновлення його порушених протягом тривалого часу прав слід зобов`язати відповідача видати йому довідку про відсутність боргу, яка слугуватиме підставою для припинення подальших вимагань від нього з боку банку неіснуючого боргу та подачі її в Українське бюро кредитних історій для вилучення з бази відповідної інформації про наявність у нього надуманого перед АТ КБ «ПриватБанк» боргу понад 26\~000 гривень. Також зазначив про безпідставне посилання відповідача на постанову суду касаційної інстанції від 06.03.2019 року у справі № 286/1693/17, оскільки протилежні висновки містяться, зокрема в нещодавній у часі постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 639/7165/20. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Дурдинець Р.Ю. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечила повністю, у тому числі з підстав наведених нею у письмових поясненнях. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом установлено та не заперечується сторонами, що 14.03.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг виникли правовідносини, за умовами яких позивач був отримав кредит у розмірі 8\~000 гривень. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 року у справі № 308/11664/19, яка в силу приписів ст. 384 ЦПК України, набрала законної сили з дня її прийняття та сторонами в касаційному порядку не оскаржена, позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, припинення зобов`язання, стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк) по нарахуванню [PERSON] на підставі анкети-заяви від 14.03.2013 року відсотків, пені, штрафів, комісій. Припинено зобов`язання [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідносинах згідно з анкетою-заявою від 14.03.2013 року внаслідок їх повного виконання із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] залишок коштів після зустрічного зарахування у розмірі 3\~350,90 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. На підставі зазначеної постанови суду апеляційної інстанції 13.04.2021 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] залишку коштів після зустрічного зарахування у розмірі 3\~350,90 гривень. Зі звернень [PERSON] , адресованих АТ КБ «ПриватБанк» від 05.04.2021 року та 16.04.2021 року убачається, що він просив банк виконати постанову Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 та видати йому довідку про відсутність заборгованості по анкеті-заяві від 14.03.2013. Як слідує з відповідей АТ КБ «ПриватБанк» від 13.04.2021 року № 20.1.0.0.0/7-210405/4127 та від 27.04.2021 року № 20.1.0.0.0.7-210416/12134, які є автентичними за змістом, банк рекомендував заявнику [PERSON] виконувати вказане судове рішення в установленому законодавством порядку, тобто відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Випискою Українського бюро кредитних історій підтверджено наявність у [PERSON] станом на 24 січня 2022 року фінансового зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» по кредиту від 14.03.2013 року у вигляді поточної заборгованості у розмірі 26\~548,06 грн, із якої поточна прострочена заборгованість складає 25\~947,93 грн.. Ці відомості відповідачем в Українському бюро кредитних історій були оновлені 22.01.2022 року, що свідчить про подальше існування у [PERSON] за анкетою-заявою від 14.03.2013 року перед АТ КБ «ПриватБанк» боргу, хоча його зобов`язання перед банком є припиненими внаслідок їх повного виконання ще з 11.02.2021 року, тобто на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 року, яка того ж дня набрала законної сили . Протилежне матеріали справи не містять. Так, правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України врегульовано, що обставини, установлені рішенням суду, зокрема у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи. У статті 129-1 Конституції України закріплено принцип, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Положеннями частин 1, 2 ст. 18 ЦПК України регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади й органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, установленої законом. Наведені вище вимоги ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України не вказують на обов`язковість виконання судового рішення, яка набрало законної сили, виключно у примусовому порядку особою, якої воно стосується. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) /далі рішення/ - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено одну з обов`язкових вимог до виконавчого документа, а саме щодо зазначення у ньому резолютивної частини рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішення, оскільки у протилежному випадку це є самостійною, безумовною підставою для повернення органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем стягувачу виконавчого документа без прийняття його до виконання (п. 7 ч. 4 цієї ж статті Закону). Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано порядок виконання рішень немайнового характеру, за якими боржник зобов`язаний учинити певні дії або утриматися від їх учинення (стаття 63). До таких рішень, які підлягають примусовому виконанню немайнового характеру належать: про відібрання дитини (стаття 64); про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною (стаття 64-1); про поновлення на роботі (стаття 65); про виселення боржника (стаття 66) та про вселення стягувача (стаття 67). Цей перелік рішень немайнового характеру в указаному розділі Закону є вичерпним. З урахуванням наведеного суд погоджується з доводами [PERSON] про те, що місцевий суд був позбавлений правової можливості видати йому виконавчий лист щодо примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021 в частині визнання неправомірними дій АТ КБ «ПриватБанк» по нарахуванню позивачу на підставі анкети-заяви від 14.03.2013 відсотків, пені, штрафів, комісій, а також щодо припинення його зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» у правовідносинах згідно з анкетою-заявою від 14.03.2013 внаслідок їх повного виконання із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, оскільки вони не є заходами зобов`язально майнового або немайнового характеру в розумінні вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак унеможливлюють їх примусове виконання через органи державної виконавчої служби або приватного виконавця, як помилково про таку можливість стверджував відповідач. Водночас суд не бере до уваги доводи АТ КБ «ПриватБанк» про неналежно обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав щодо зобов`язання відповідача видати йому довідку, що начебто узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 року у справі № 286/1693/17 з огляду на таке. За змістом статей 15, 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 639/7165/20 (провадження № 61-16599св21) зазначено про можливість такого способу захисту порушеного права як зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» видати відповідну довідку внаслідок припинення зобов`язання шляхом його повного виконання іншою стороною (позичальником). Наведене спростовує доводи відповідача, з посиланням на раніше прийняту в часі постанову суду касаційної інстанції ще від 06.03.2019 року у справі № 286/1693/17, щодо неналежного обрання позивачем способу захисту своїх порушених прав шляхом зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» видати йому відповідну довідку. Окрім цього, у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України і джерелом права, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Статтею 13 цієї Конвенції закріплено фундаментальний принцип, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, а не ілюзорним (теоретичним), особа повинна мати чітку фактичну і практичну можливість оскаржити діяння, які становлять утручання в її права (справа «Bellet v. France», заява № 23805/94, рішення ЄСПЛ від 04.12.1995, § 36). Отож, зважаючи на безпідставне невиконання відповідачем протягом одного року обов`язкового для нього судового рішення, яке набрало законної сили і ним у касаційному порядку не оскаржено, що свідчить про погодження з таким, та яке у спірній частині не підлягає примусовому виконанню через органи державної виконавчої служби або приватного виконавця, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість і доведеність відповідними доказами позивачем своїх вимог щодо необхідності зобов`язання відповідача видати довідку про відсутність у нього перед банком заборгованості, що слугуватиме практичному й ефективному захисту порушених, невизнаних його прав та їх відновленню з боку АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі з метою надання позивачем такої довідки Українському бюро кредитних історій задля вилучення з його кредитної історії недостовірних відомостей про наявність у нього перед АТ КБ «ПриватБанк» надуманого банком фінансового зобов`язання по анкеті-заяві від 14.03.2013 року у розмірі 26\~548,06 гривень. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі та гідності чи ділової репутації. За загальним правилом визначеним у ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На переконання суду АТ КБ «ПриватБанк» заподіяно [PERSON] моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки відповідача по невиконанню протягом тривалого часу обов`язкового для нього судового рішення від 11.02.2021 року у спірній частині, подальшого існування боргу позивача у розмірі 26\~548,06 грн., віцдсутність якого встановлена судовим рішенням, що безумовно впливає на кредитну історію [PERSON] і неможливість чи обмежену його можливість за потреби отримати кредит в інших банках при наявності в кредитній історії протягом тривалого часу безпідставного фінансового зобов`язання перед відповідачем. Це підтверджується, зокрема зазначеною вище випискою Українського бюро кредитних історій від 24.01.2022 року, де 05.11.2021 року АТ «Альфа-Банк» перевіряв заявку позивача на отримання кредиту і, як наслідок, не надав такий із підстав наявності у [PERSON] боргу перед АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується цією ж випискою про відсутність у позивача отриманого іншого кредиту. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд ураховує ступінь, тривалість психологічних страждань позивача внаслідок неправомірних діянь відповідача протягом значного часу, конкретні обставини справи та

Outcome: partial