Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) в особі представника - адвоката Решка С.С., що діє на підставі ордера про надання правової допомоги № 394641, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» (надалі за текстом - відповідач). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] на телеканалі «2+2» під час вечірньої трансляції телепередачі «[INFO]» із ведучим [PERSON] журналіст [PERSON] у своєму коментарі повідомила інформацію, в якій згадується ім`я позивача. Інформація про нього не відповідає дійсності, є недостовірною, порушує його немайнові права, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі протоколу автоматизованого розподілу від 06.03.2020 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Корніловій Ж.О. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 09.09.2020 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 23 листопада 2020 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, уточнена позовна заява. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 31.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Здоровця С.В., який діє на підставі ордера на надання правової допомоги № 1012314. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним: позивачем не доведено факт поширення відповідачем оспорюваної інформації в ефірі телеканалу «2+2», оскільки єдиним належним доказом існування та поширення телепрограми може бути її запис у незмінній формі, який зберігається у телерадіоорганізації протягом 14 днів від дня її поширення відповідно до ч.4.ст.48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Позивач не звернувся до відповідача з вимогою про спростування поширеної інформації та із заявою про надання автентичної копії запису фрагменту відеосюжету, тому, факт поширення інформації не підтверджений належним чином. Крім того, відповідач вважає що тема програми є суспільно важливою і не повинна замовчуватись, в той же час, інформація, спростування якої вимагає позивач, відноситься до оціночних суджень, а тому, не може бути спростована з огляду на природу її семантичного навантаження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання з`явилися представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши фактичні обставини справи, дійшов до наступних висновків. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною інформації, яка була поширена [INFO] в ефірі телеканалу « 2+2 », та її спростування. Так, [INFO] на телеканалі «2+2» під час вечірньої трансляції телепередачі «[INFO]» журналіст [PERSON] повідомила в коментарі наступну інформацію, в якій згадується ім`я позивача: «...а от щодо трьох інших беркутівців, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] докази є, експерти знайшли кулі від їх автоматів в тілах героїв небесної сотні...». Позивач вважає, що повідомлена інформація про нього не відповідає дійсності, є недостовірною, порушує його немайнові права, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. У зв`язку з цим, просить суд визнати вказану інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує право на захист честі, гідності і ділової репутації позивача, просить зобов`язати ТОВ «Гравіс-Кіно» за власний рахунок спростувати вказану інформацію, а також стягнути з відповідача 50 000,00 гривень моральної шкоди. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду запис телепрограми на електронному носії (диск). Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.4. ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У ч.1 ст. 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як вказано у Постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц, тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики Європейського суду з прав людини (надалі за текстом - ЄСПЛ) щодо її застосування. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. У відповідності до ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. Разом з тим, наведені норми не означають, що звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку. Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а одним із засобів доказування є електронні докази. Згідно зі статтею 80 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.100 ЦПК електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. З урахуванням наведеного, інформація, яка була повідомлена [INFO] на телеканалі «2+2» під час вечірньої трансляції телепередачі «[INFO]», не містить звинувачення у скоєнні позивачем кримінального правопорушення, в сюжеті йде мова про наявність доказів з огляду на те, що кримінальна справа є публічною та резонансною, журналісти можуть безпосередньо сприймати хід розгляду справи, в т.ч. стадію дослідження письмових доказів обвинувачення та висловлювати, у зв`язку з цим, свої думки та припущення. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу», заява № 38432/97 від 29 березня 2001 року, суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави. Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши зміст спірної інформації через призму норм законодавства, суд приходить до висновку, що вона не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка не виходить за рамки суспільної моралі. Інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, дійсно стосується особи позивача, зважаючи на згадування його у відеозаписі. Разом з тим, вказана інформація не виходить за рамки суспільної моралі, висловлювання, використані в програмі, не носять характер образи, приниження честі і гідності позивача, не є брутальними чи непристойними, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання вказаної інформації недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує право на захист честі, гідності і ділової репутації позивача, та про її спростування. Відповідно до ч.2 ст. 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). У даному випадку вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про визнання вказаної недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує право на захист честі, гідності і ділової репутації позивача, тому не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed