Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

В березні 2020 р. позивач звернувся з позовом до суду і просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 62 322,68 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1335652571401212. 10.08.2018 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону) проведених у відповідності до статей 6, 512, 627 Цивільного кодексу та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» та Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (далі Позивач), змінено назву на Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК», уклали Договір про відступлення прав вимоги, (далі Договір відступлення), яким Позивач набув право вимоги до Позичальників в межах та обсязі визначених Сторонами і Договором, зокрема і до [PERSON] , що підтверджено Витягом з Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги від 10.08.2018 р. В дотримання п. 3 Договору відступлення Позивач надіслав Повідомлення про відступлення прав вимоги за договором, зокрема і [PERSON] 13 серпня 2018 року за № 20-34025-678/18, про відступлення права вимоги по кредитному договору та набуття Позивачем вимоги по Договору № 1335652571401212 від 04.12.2013 року, (далі - Кредитний договір), з усіма наступними змінами та доповненнями. Банк свої зобов`язання по Кредитному договору виконав в повному розмірі, видав кошти шляхом погодженим сторонами, в розмірі та на умовах визначених договором, Відповідач отримав кошти та зобов`язався повернути отримані кошти, в визначений строк та визначеному розмірі, сплачувати проценти в розмірі та на умовах визначених Кредитним договором, а також інші платежі погоджені сторонами в Кредитному договорі. Однак, Позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором, щодо своєчасного (належного) повернення коштів та здійснення оплати за їх користування, не виконав, внаслідок чого станом на 13 лютого 2020 року існує кредитна заборгованість у розмірі 171248,98999999999 гривень. Враховуючи даний факт, Позивач, згідно статті 625 Цивільного кодексу України, вимагає від Відповідача сплатити встановлений розмір індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, який станом на 24.02.2020 року становить 62 322,68гривень, з яких: 46 940,42 гривень - розмір встановленого індексу інфляції; 15 382,26 гривень - три проценти річних від простроченої суми. Провадження у справі відкрито ухвалою від 13.04.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 18.10.2021 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Через канцелярію суду представник позивача подав заяву в якій зазначив, що справу просить розглянути без його присутності, підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ «Кредобанк», правонаступником якого є позивач,та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 1335652571401212. 10.08.2018 року відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону) проведених у відповідності до статей 6, 512, 627 Цивільного кодексу та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Публічне акціонерне товариство «ФІДОБАНК», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» та Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» (далі Позивач), змінено назву на Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК», уклали Договір про відступлення прав вимоги, (далі Договір відступлення), яким Позивач набув право вимоги до Позичальників в межах та обсязі визначених Сторонами і Договором, зокрема і до [PERSON] , що підтверджено Витягом з Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги від 10.08.2018 р. В дотримання п. 3 Договору відступлення Позивач надіслав Повідомлення про відступлення прав вимоги за договором, зокрема і [PERSON] 13 серпня 2018 року за № 20-34025-678/18, про відступлення права вимоги по кредитному договору та набуття Позивачем вимоги по Договору № 1335652571401212 від 04.12.2013 року, (далі - Кредитний договір), з усіма наступними змінами та доповненнями Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з приписами ч. 1 статті 626 ЦК України шляхом підписання договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з укладенням сторонами договору, вони набувають взаємних прав та обов`язків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом було встановлено, що позивач виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором шляхом надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 48 000,00 грн. Відповідач у свою чергу порушив умови кредитного договору, а саме не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором та станом на 13 лютого 2020 року утворилась заборгованість, яка становить 171248,99 грн. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Так, відповідно до договору кредиту № 1335652571401212 від 04.12.2013 року, пункту 1.2. строк дії договору закінчився 03 грудня 2016 року. Однак, саме у зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 62 322,68 грн, з яких: нараховані 3% річних - 15 382,26 грн., відповідно до ст. 625 ЦК України та розмір встановленого індексу інфляції - 46 940,42 грн. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені тиловими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях, перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс-18) сформульовано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредиторів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти на підставі Кредитного договору № 1335652571401212 від 04.12.2013 р. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ч. 1 ст. 598 ЦК України. Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Вимоги кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: "проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України; "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Отже нарахуванню процентів за неправомірне користування кредитом є визначення в договорі строку кредитування, з зазначенням дати з якої позичальник користується чужими грошовими коштами неправомірно, і відповідно настає момент прострочення виконання грошового зобов`язання. До цієї дати, протягом строку кредитування проценти стягуються як платежі за правомірне користування грошовими коштами за ст. 1048 чи ст. 1054 ЦК України, а за період після цієї дати стягуються вже проценти передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України. Що дає суду підстави для висновку, що кредитодаець має право на стягнення передбачених договором процентів за неправомірне користування грошовими коштами згідно ч.2 статті 625 ЦК України, за період до фактичного погашення заборгованості за договором, навіть і після закінчення строку дії договору. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення нарахованих 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 62 322,68 грн. Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судові засідання не з`являвся, заяву про застосування строку позовної давності, в т.ч. поштою та через канцелярію суду, не подав. Відповідно ст.12 ч.4 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 610-611,625, 626, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved