Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

представник позивача адвокат Працевитий Г.О. звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2957 від 11.10.2019, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № ZPONGA00000042 від 15.05.2007 в сумі 234 444,05 доларів США. Позов обґрунтовує тим, що 27.08.2007 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладений кредитний договір № ZPONGA00000042, згідно якого йому був наданий кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 28 000 доларів США, із умовами щомісячного погашення частини кредиту, сплати відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, в той же день між сторонами був укладений договір іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Мельник О.Г. за № 15. У зв`язку із стрімким ростом курсу долару США позивач не мав можливості сплачувати кредит. 20.12.2013 на адресу позивача надійшла письмова вимога від відповідача про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором № ZPONGA00000042 протягом тридцяти днів. Таким чином, направивши повідомлення про дострокове повернення боргу, банком було змінено строки повернення кредиту на 19.01.2014. Факт направлення вимоги про дострокове повернення боргу було встановлено в рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014. В лютому 2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. 06.10.2014 рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 334/959/14-ц було відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. 04.12.2014 рішенням Апеляційного суду Запорізької області по цивільній справі № 334/959/14-ц було частково задоволено апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнуто з [PERSON] 89 485,90 доларів США з правом продажу предмета іпотеки. В період з 2014 року банком не вчинялися жодні дії щодо примусового виконання рішень суду, тобто банк добровільно усунувся від захисту своїх прав. 11.10.2019 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис № 2957, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки: на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPONGA00000042 від 27.08.2008. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна будуть задоволені вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом перерахування коштів у розмірі: заборгованість за кредитом - 26 899,91 доларів США, заборгованість за відсотками - 55 744,11 доларів США, комісія - 5 824 доларів США, пеня -145 976,03 долари США, а всього: 234 444,05 долари США. 01.11.2021 приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Котула А.М. на підставі виконавчого напису № 2957 від 11.10.2019 відкрив виконавче провадження № 67327039. Позивач вважає, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, через відсутність безспірності заборгованості. Крім цього, приватний нотаріус безпідставно зазначив про можливість пред`явлення виконавчого напису до виконання протягом 3-х років з посиланням на статтю 12 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Закон України «Про нотаріат» є спеціальним відносно виконавчих написів, і нотаріус повинен був керуватися строками, що визначені спеціальним законом. Через незаконні дії нотаріуса при встановленні строків для пред`явлення його до виконання, банк пред`явив до виконання оспорюваний виконавчий напис більше ніж через рік після його вчинення. Відповідачем відзив на позов не поданий. Треті особи пояснення щодо позову не подали. Ухвалою від 05.01.2022 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою від 05.01.2022 за заявою представника позивача позов забезпечений шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 67327039 від 01.11.2021, відкритого на підставі спірного виконавчого напису. Відповідачу та третім особам копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками направлялись поштою за місцем знаходження останніх. Вказані документи отримані учасниками справи, які згідно з пунктом 3 частини шостої статті 272 ЦПК України є повідомленими про розгляд справи належним чином. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до кредитного договору № ZPONGA00000042 від 27.08.2007, укладеного між сторонами, його предметом є надання кредитних коштів позивачу на строк з 27.08.2007 до 27.08.2017 у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 30 800 доларів США на наступні цілі: придбання квартири у розмірі 28 000 доларів США, а також у розмірі 2 800 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Періодом сплати вважається період з «20» по «27» число кожного місяця, Суд зазначає, що представником позивача в позовних вимогах помилково зазначено, що кредитний договір був укладений 15.05.2007, а не 27.08.2007, оскільки в підставах позову ним було зазначено, що датою укладення договору є саме 27.08.2007. Суд вважає необхідним виправити вказану помилку, що не є порушенням диспозитивності цивільного судочинства. Зобов`язання позивача [PERSON] за кредитним договором № ZPONGA00000042 від 27.08.2007 були забезпечені договором іпотеки квартири від 27.08.2007, укладеного між сторонами, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язання іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.10.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинений виконавчий напис № 2957 про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу [PERSON] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 27.08.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. за реєстровим № 197, передане в іпотеку АТ КБ «ПРИВАТБАНК». За рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволені вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом перерахування коштів на його рахунок в розмірі: заборгованість за кредитом - 26 899,91 доларів США, заборгованість за відсотками - 55 744,11 долари США, комісія - 5 824 долари США, пеня - 145 976,03 доларів США, що всього становить 234 444,05 долари США, що за курсом НБУ на 04.03.2019 (один долар США дорівнює 26,862244 гривень) становить 6 297 693,28 гривень. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3 500 гривень. Всього, з урахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, становить 6 301 193,28 гривні. Строк, за який проводиться стягнення, - одинадцять років шість місяців п`ять днів, а саме з 27.08.2007 до 04.03.2019. 01.11.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Котулою А.М. відкрите виконавче провадження № 67327039 з примусового виконання спірного виконавчого напису. 06.10.2014 Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалене рішення у справі № 334/959/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням у задоволенні позову відмовлено. 04.12.2014 за наслідками розгляду апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2014 у справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, апеляційним судом Запорізької області апеляційна скарга була задоволена частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2014 по даній справі скасоване. Позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволений частково. В рахунок погашення заборгованості, що утворилася за кредитним договором № ZPONGA00000042 від 27.08.2007, укладеним між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] , станом на 17.12.2013 у розмірі 89 485,90 доларів США, що станом на 23.05.2014 еквівалентно 804 094,89 гривням, яка складається з заборгованості за кредитом - 26 836,98 доларів США, що еквівалентно 314 399,06 гривням, заборгованості по процентам за користування кредитом - 22 804,96 долари США, що еквівалентно 267 163,37 гривням, заборгованості по комісії - 3 304 долари США, що еквівалентно 38 706,83 гривням, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 20.12.2012 по 17.12.2013 - 12 402,52 долари США, що еквівалентно 145 297,30 гривням, а також штрафні санкції відповідно до п. 5.4 кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 250 гривень, штраф (процента складова) - 38 278,33 гривень, звернуте стягнення на однокімнатну квартиру загальною площею 39,13 кв.м, житловою площею 18,80 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Туріченко О.М. 18 листопада 2004 року за реєстром № 1605, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з правом продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі договору іпотеки квартири від 27.08.2007 предмета іпотеки, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав па нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вказане рішення апеляційного суду Запаорізької області набрало законної сили 04.12.2014. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.07.2017 у справі № 754/9711/14-ц, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідно до пункту 2.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з пунктом 3.1 глави 16 Порядку № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У пункті 3.2 глави 16 Порядку № 296/5 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 глави 16 Порядку № 296/5, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Згідно з пунктом 1-1 Переліку № 1172 іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: (а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; (б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; (в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; (г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; (ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Суд встановив, що спірний виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом на Договорі іпотеки квартири від 27.08.2007, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. за реєстровим № 15. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок суду відповідає висновку, викладеного Верховним Судом у пункті 54 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до кредитного договору № ZPONGA00000042 від 27.08.2007 строк його дії сплив 27.08.2017. Згідно зі спірним виконавчим написом строк, за який проводиться стягнення, складає одинадцять років шість місяців п`ять днів, а саме з 27.08.2007 до 04.03.2019, що дає суду підстави для висновку про те, що відповідачем нарахована позивачу заборгованість у вигляді процентів та пені з 28.08.2017 та до 04.03.2019, тобто після спливу строку дії кредитного договору, що свідчить про відсутність безспірності заборгованості за кредитним договором. Також, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у пунктах 60 та 63 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог, зокрема, відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. В пункті 7.1 кредитного договору сторони обумовили вважати періодом сплати кредиту період з «20» по «27» число кожного місяця. Також, умовами кредитного договору не передбачені умови про збільшення позовної давності. Враховуючи вимоги пункту 7.1 кредитного договору та те, що відповідач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вчинення спірного виконавчого напису 11.10.2019, за вимогами відповідача за кредитним договором за період з 28.09.2007 до 11.10.2016 спливла загальна позовна давність за вимогами про стягнення кредиту та процентів, які підлягали сплаті в межах щомісячних платежів. Також, спливла спеціальна позовна давність за вимогами про стягнення пені. Вказані обставини також свідчать про відсутність безспірності заборгованості за кредитним договором. Також суд встановив, що на момент видачі спірного виконавчого напису стягнення на іпотечне майно позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором вже було звернуте рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.12.2014 у справі № 334/959/14-ц (провадження № 22-ц/778/5201/14), що також свідчить про те, що заборгованість за кредитним договором не була безспірною. Таким чином, суд встановив, що при видачі спірного виконавчого напису приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не переконалась у безспірності вимог стягувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим порушила вимоги статті 88 Закону України «Про нотаріат». Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи позивача. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вирішує питання про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в сумі 908 гривень, який підлягав сплаті при подачі позовної заяви. Також, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 454 гривні, сплаченого останнім за подачу заяви про забезпечення позову. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 68 651,54 гривня суд дійшов наступних висновків. Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved