Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності. В обґрунтування позову вказувала, що вона з 18 лютого 1989 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними не розірвано, але вона має намір його розірвати і поділити майно подружжя. З 2000 року сторони проживають в будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Коли позивачка звернулася до відповідача з метою вирішення питання про поділ спільного майна, зокрема, вказаного будинку, відповідач повідомив, що 21 липня 2000 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування спірного будинку, і таким чином вона не має ніякого права на вказане майно. Позивачка вказувала, що в липні 2000 року вони з відповідачем вирішили придбати житло - будинок в [ADDRESS] . На той час вони вже мали деякі заощадження, але коштів не вистачало. Її батьки з бабусею вирішили їм допомогли, а саме запропонували придбати будинок з оформленням його на ім'я бабусі, з метою подальшого продажу його їм, після того як вони будуть мати необхідну суму коштів. Вони з відповідачем погодились і 20 липня 2000 року ними, її батьками і бабусею, було придбано за договором купівлі-продажу спірний житловий будинок, з оформленням договору купівлі-продажу на бабусю [PERSON] . Ввечері того ж дня, вони з відповідачем позичили у [PERSON] кошти в борг, тому на наступний день було вирішено здійснити оформлення права власності на будинок на користь їхньої з відповідачем сім'ї, з метою вирішення цього притання остаточно. 21 липня 2000 року право власності на будинок, бабусею було відчужено їм, але як стало їй відомо на даний час, під час оформлення будинку, вирішили оформити це договором дарування на відповідача (вона не була присутня) замість купівлі-продажу, бо визначили, що такий правочин є більш вигідним за ставками оподаткування, з метою економії коштів їхньої сім'ї. Так як на придбання спірного будинку витрачено її з відповідачем спільні грошові кошти, що свідчить про фактичне укладення правочину купівлі-продажу під час набуття у власність [PERSON] спірного житлового будинку. Просила визнати укладений 21 липня 2000 року [PERSON] та [PERSON] договір дарування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , удаваним правочином та який вчинений для приховання правочину купівлі-продажу цього будинку; визнати спірний житловий будинок та земельну ділянку під ним об'єктами права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, просила суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, просив суд його задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також заперечення проти позову та клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 лютого 1989 року між [PERSON] та [PERSON] сільською радою с.Динівці Новоселицького району Чернівецької області зареєстровано шлюб, актовий запис №5. 21 липня 2000 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан Д.С., набув у власність житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Судом також встановлено, що 12 жовтня 2006 року між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №27/12-Ф. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір №27/12-Ф/ІП-І, згідно якого предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . 28 листопада 2012 року ТАС «КОМЕРЦБАНК», що є правонаступником ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», відступило ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу №15 свої права вимоги за зобов`язаннями [PERSON] по кредитного договору. Обтяження згідно іпотечного договору відступлено ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та було зареєстровано у Державному реєстрі іпотек. У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору щодо погашення заборгованості - 09 вересня 2015 року ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Із зазначеної дати власником спірного житлового будинку є ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд не приймає визнання відповідачем [PERSON] позову, оскільки це порушує права ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивачки на те, що спірний житловий будинок був набутий за час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому просила договір дарування визнати удаваним, визнавши його договором купівлі-продажу. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагрумента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стання 627 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №522/14890/16-ц (провадження №14-498цс18). За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року в справі №6-1026цс16. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦК України). Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Посилаючись на удаваність спірного договору дарування, [PERSON] вважала, що його укладено з метою приховати договір купівлі-продажу квартири. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Свідок [PERSON] (батько позивачки, зять відповідача) в судовому засіданні показав, що діти знайшли будинок, але їм не вистачало коштів для його придбання. Він вирішив їм допомогти - позичив необхідну суму, але будинок оформили на його матір [PERSON] . Через деякий час діти повернути йому борг і вони вирішили переписати будинок да дітей. Як це зробили не пам`ятає (було це давно). Фактично будинок був придбаний за кошти молодої сім`ї. [PERSON] , допитаний як свідок показав, що сторони у справі є його друзями. [PERSON] в 2000 році позичав у нього грошові кошти на придбання будинку, був разом з дружиною [PERSON] . Позичив 16 000 доларів США. Згодом відповідач борг повернув. Показання свідків [PERSON] і [PERSON] суд не вважає достовірними та достатніми на підтвердження обставин, що спірний житловий будинок було набуто за кошти подружжям [PERSON] і що спірний договір дарування є удаваним та укладений з метою приховання договору купівлі-продажу, оскільки такі свідки є близькими особами сторін у справі, в тому числі це підтверджується визнанням позову відповідачем [PERSON] , яке в свою чергу не прийнято судом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування є удаваним та укладений з метою приховання договору купівлі-продажу. Крім того, як вже встановлено судом, з 09 вересня 2015 року власником спірного житлового будинку є ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.08.2021 року в справі №543/994/17 (провадження №61-6125св21) зазначено, що: «пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». З врахуванням викладеного суд вважає, що у справіза позовом одного з подружжя про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності на майно, за умови реєстрації права власності на спірне майно за третьою особою, належними відповідачами є: інший з подружжя та особа, яка наразі є власником спірного майна. У даній справі, [PERSON] пред'явила позов до [PERSON] , разом з тим, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», яке наразі є власником спірного житлового будинку, до участі у розгляді справи, як відповідача, не залучала, клопотань про залучення ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як співвідповідача, не заявляла. Судом з'ясовувалося у представника позивачки питання щодо незалучення ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до участі у справі, як співвідповідача, на що остання пояснила, що в даному випадку має місце спір щодо сумісної власності подружжя, а відтак не вважала за потрібне залучати ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до участі у справі, як співвідповідача. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності, слід відмовити внаслідок неналежного складу співвідповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed