Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Галицький відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання недійсним спадкового договору. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 01.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, згідно якого набувач зобов`язувався виконувати передбачені у ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . На виконанні у Галицькому відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист № 2-1590, виданий 25.04.2007 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. 11.07.2007 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 04.03.2010 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, а саме квартиру [ADDRESS] . Постанова про арешт майна боржника була виконана ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» лише 24 січня 2012 року, хоча зареєстрована така була в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 04.03.2010 року за вхідним № 2324. Станом на час звернення до суду, наявна заборгованість по сплаті аліментів на утримання позивача. Укладення [PERSON] спадкового договору фактично унеможливило виконання рішення суду про стягнення аліментів, що завдало шкоди та порушило права на той час неповнолітньої [PERSON] . Укладення спадкового договору від 01.02.2011 року відбулося шляхом порушення прав позивача, а саме права на утримання, що в подальшому унеможливило виконання рішення Галицького районного суду м. Львова про стягнення аліментів. З огляду на вищенаведене, позивач просить визнати спадковий договір від 01.02.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г.В., реєстраційний номер 502, недійсним. Разом із позовною заявою, позивач подала клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по справі, у зв`язку із відсутністю у позивача будь-яких доходів. 07.02.2017 року, ухвалою Галицького районного суду клопотання [PERSON] задоволено та відстрочено їй сплату судового збору у повному обсязі до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 07.02.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Галицький відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання недійсним спадкового договору. 13.03.2017 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи - Галицького відділу державної виконавчої служби. У своїх поясненнях орган виконавчої влади повідомив, що на виконанні у Галицькому відділі державної виконавчої служби м. Львів знаходиться виконавчий лист № 2-1590, виданий 25.04.2007 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 500 гривень щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. 11.07.2007 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Згідно повідомлення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 20.09.2011 року, за боржником зареєстроване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , яке згідно інформаційної довідки БТІ зареєстроване за боржником лише 28.01.2011 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 01.02.2011 року боржником укладено спадковий договір, іншого ліквідного майна в боржника в рахунок погашення боргу не виявлено. Укладення спадкового договору на єдине нерухоме майно свідчить про злісне ухилення боржником від сплати встановлених законом аліментів на утримання дитини та неналежне виконання працівником ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» [PERSON] своїх обов`язків, що призвело до неможливості реалізації нерухомого майна боржника в рахунок погашення боргу по аліментах та поверненню коштів стягувачеві. Заборгованість по аліментах, станом на 02.03.2017 року, становить 11\~338,12 грн. 02.06.2017 року від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позов, а також клопотання про долучення письмових доказів. Згідно заперечень, відповідач вважає, що вимоги позивача не можуть бути задоволенні, а факти викладені у позовній заяві не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Представник відповідача також зазначив, що у 2015 році до Галицького районного суду м. Львова звернувся Галицький ВДВС ЛМУЮ з позовом про визнання спадкового договору від 01.02.2011 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. 08.09.2015 року Галицьким районним судом було постановлено рішення, згідно якого у задоволенні позовних вимог Галицького ВДВС було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2015 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2015 року залишено без змін. 15.08.2017 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до заперечення на позов у яких останній вказав на необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, як таких, що не спрямовані на захист прав та інтересів відповідача, оскільки Галицьким судом м. Львова в судовому засіданні вже було встановлено, а також відображено у своєму рішенні від 08.09.2015 року, що на час укладення спадкового договору між [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] під забороною відчуження не перебувала. З огляду на зазначене, в задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. 05.12.2017 року від [PERSON] надійшло клопотання про вжиття заходів забезпечення позову у якому остання просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ? 29817783), право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП ? [NUMBER] ). Одночасно позивачем заявлено клопотання про залучення співвідповідача до участі у справі, відповідно до даного клопотання [PERSON] просила залучити [PERSON] до участі у цивільній справі № 461/921/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спадкового договору недійсним в якості співвідповідача. 05.12.2017 року позивач заявила про уточнення позовних вимог, а саме просила визнати спадковий договір від 01.02.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г.В., реєстраційний номер 502 недійсним та скасувати в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] від 01.02.2011 за № 10779105, реєстратор: Приватний нотаріус ЛМНО Корпало Г.В. Ухвалою Галицького районного суду від 05.12.2017 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі відмовлено. 02.02.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про витребування у Галицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції та приєднання до матеріалів справи свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] . 13.02.2018 року представником відповідача заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] помер, а правовідносини допускають правонаступництво. 11.04.2018 року позивач [PERSON] повторно звернулася до суду з клопотанням про забезпечення позову шляхом заборони державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі спадкового договору від 01.02.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г.В. реєстраційний номер 502. 13.04.2018 року відбулася заміна відповідача у справі, у зв`язку зі смертю [PERSON] . Ухвалою суду від 13.04.2018 заяву [PERSON] задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі спадкового договору від 01.02.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г.В., реєстраційний номер 502, до набрання рішенням законної сили. 10.05.2018 року позивач заявила про уточнення позовних вимог, а саме просила суд визнати спадковий договір від 01.02.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г.В., реєстраційний номер 502 недійсним та скасувати в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] від 01.02.2011 за № 10779105, реєстратор: Приватний нотаріус ЛМНО Корпало Г.В. 10.05.2018 року позивачем заявлено ряд клопотань: 1) про виклик свідків; 2) про витребування доказів, зокрема оригіналу медичної документації історії хвороби [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] за період 2009-2017 роки з Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» Галицької міжрайонної МСЕК, Восьмої міської клінічної лікарні; 3) про призначення у справі посмертної судово-медичної психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 11.05.2018 року задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. 07.06.2018 року надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого позивачем не доведено те, яким чином укладений між [PERSON] та [PERSON] спадковий договір від 01.02.2011 року порушує її права і які саме. Зазначає, що позивач не спілкувалася з батьком більше 20 років, не підтримувала з ним жодних контактів, не цікавилася життям останнього, не допомагала йому навіть з огляду на той факт, що [PERSON] був інвалідом ІІ групи, повноцінно працювати не міг та потребував допомоги, а тому він і звернувся за такою до [PERSON] 08.06.2018 року позивачем заявлено клопотання про виклик свідків. 21.05.2018 року з КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги м. Львова», на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2018 року, надійшла медична карта № 31025/15 р. громадянина [PERSON] , 1961 р.н., який перебував на стаціонарному лікуванні в 1-му неврологічному відділенні з 18.02.2011 р.-01.03.2011 р. та з 21.12.2015р.-28.12.2015р. 03.07.2018 року представником [PERSON] адвокатом Кріль О.М. заявлено клопотання про виклик свідків. 27.09.2018 року відповідачем заявлено клопотання про долучення доказів на підтвердження виконання обов`язків за спадковим договором від 01.02.2011 року. 06.12.2018 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи протоколу допиту [PERSON] 10.01.2019 року ухвалою суду призначено у справі посмертну судово-медично психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КЗ «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня». 24.06.2019 року до суду повернулися матеріали справи з Висновком судово-психіатричного експерта № 04/К. Ухвалою суду від 01.07.2021 року відновлено провадження у справі. 24.09.2019 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності та клопотання про виклик експертів для надання усних пояснень. 26.11.2019 року адвокатом Кріль О.М., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , заявлено клопотання про проведення у справі комісійної комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи та надано письмові заперечення на висновок судово-психіатричного експерта №04/К від 12.03.2019 року. 18.12.2019 року від [PERSON] надійшли письмові заперечення на клопотання відповідача про призначення у справі комісійної комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи та письмові заперечення на заяву представника відповідача про застосування позовної давності. 18.02.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про призначення по справі експертизи (уточнення з врахуванням допиту експерта). 19.02.2020 року ухвалою суду призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України»( 01601, м. Київ, вул. Грушевського, 7). 18.02.2021 року матеріали цивільної справи повернулися до суду для прийняття подальших процесуальних рішень, у зв`язку з неможливістю проведення Державною установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 19.02.2021 року поновлено провадження у справі. 18.03.2021 року представником відповідача заявлено клопотання про заміну експертної установи. Ухвалою суду від 19.03.2021 року призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. академіка О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, 109). 23.12.2021 року матеріали справи разом із Висновком судово-психіатричного експерта № 16 повернулися до суду. Ухвалою суду від 24.12.2021 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні 14.02.2022 року позивач позовні вимоги підтримала. Надала письмові пояснення щодо Висновку судово-психіатричного експерта № 16, зокрема зазначила, що такий не відповідає принципу об`єктивності, ґрунтується на вибіркових даних, не відповідає принципу неупередженості, є необґрунтованим, оскільки експерти належним чином не застосували спеціальних знань у сфері психіатрії. Представник відповідача та відповідач, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи до суду не з`явився про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема відповідно до статті 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Заслухавши думку учасників справи, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам та учасникам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що третя особа (уповноважений представник) неодноразово не з`являлась у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення учасників процесу, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши безпосередньо у судовому засіданні доводи та мотиви сторін, суд прийшов до наступного висновку.\~ Відповідно до статті 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа (ст. 1303 ЦК України). Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в\~порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК України). Згідно положення статті 1305 ЦК України, набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Частиною 1 статті 1307 ЦК України передбачено, що на майно, визначене у спадковому договорі, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження. Судом встановлено, що 01.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спадковий договір. За зазначеним договором набувач [PERSON] зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача [PERSON] і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить відчужувачу, на підставі Дубліката Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 12.01.2011 року, зареєстрованого у обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28.01.2011 року, за номером витягу 28815512, реєстраційний номер 29817783. Відповідно до Витягу з реєстру право власності на нерухоме майно, виданого 28.01.2011 року, за номером витягу 28823376, реєстраційний номер 29817783 обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», вартість квартири, що підтверджується становить 50498 гривень. Під забороною відчуження (арештом), згідно з довідкою, виданою з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Корпало Г.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 01.02.2011 року, квартира не перебувала. За життя відчужувача на набувача за цим договором покладається обов`язок виконувати такі дії: виконувати дрібний ремонт квартири, згідно існуючим Переліком робіт, що належать до дрібного ремонту квартир, затвердженим у порядку, встановленому чинним законодавством; надавати побутові послуги (прання постільної білизни один раз на 10 днів, вологе прибирання квартири у якій проживає відчужувач один раз на три дні; послуги перукарні один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо); забезпечити належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів та одягом, миючими засобами та іншими засобами гігієни; забезпечити відчужувача дворазовим щоденним харчуванням, купівля продуктів харчування та інше; оплачувати за комунальні та інші послуги відчужувача за квартиру у якій він проживає; вчиняти дії з оформлення та отримання довідок та документів необхідних для оформлення, переоформлення, продовження пенсії для відчужувача. Копія вищезазначеного договору долучено позивачем до матеріалів справи (Т. 1 а.с. 4-6). 04.03.2010 року старшим державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Клімчак Л.Р., у межах виконавчого провадження №4172786, винесено постанову про арешт майна боржника, у даному випадку [PERSON] , та оголошення заборони на його відчуження, а саме: квартиру [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 7). Третя особа\~ Галицький\~відділ державної\~виконавчої служби\~Львівського міського\~управління юстиції\~у своїх\~письмових поясненнях\~повідомила,\~що на\~виконанні у\~Галицькому відділі\~державної виконавчої\~служби м.\~Львів знаходиться\~виконавчий лист\~№ 2-1590,\~виданий 25.04.2007\~року Галицьким\~районним судом\~м.\~Львова про\~стягнення з\~ [PERSON] на\~користь [PERSON] \~аліментів на\~утримання неповнолітньої\~дитини [PERSON] \~в розмірі\~500\~гривень щомісячно,\~але не\~менше ніж\~30\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку,\~починаючи з\~09.11.2006\~року і\~до досягнення\~дитиною повноліття.\~11.07.2007\~року державним\~виконавцем винесено\~постанову про\~відкриття виконавчого\~провадження.\~На неодноразові\~виклики державного\~виконавця Хлистов\~Ю.\~А.\~не з`являвся,\~що стало\~підставою для\~винесення постанови\~про примусовий\~привід боржника\~від 19.01.2009\~року до\~Галицького ВДВС\~ЛМУЮ на\~27.01.2009\~року.\~Привід боржника\~не відбувся.\~На запит\~державного виконавця\~01.03.2010\~року на\~адресу відділу\~надійшла відповідь\~з ОКП\~ЛОР «БТІ\~та ЕО»,\~з повідомленням\~про те,\~що згідно\~даних Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~станом на\~26.02.2010\~року,\~даними щодо\~державної реєстрації\~права власності\~на об`єкти\~нерухомого майна\~у м.\~Львові,\~зокрема за\~ [PERSON] \~бюро не\~володіє.\~04.03.2010\~року Галицький\~ВДВС отримав\~інформацію з\~ОКП ЛОР\~«БТІ та\~ЕО»,\~що за\~ [PERSON] \~зареєстроване нерухоме\~майно за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~тому державним\~виконавцем негайно\~04.03.2010\~року було\~винесено постанову\~про арешт\~майна боржника.\~01.12.2011\~року державним\~виконавцем на\~адресу ОКП\~ЛОР «БТІ\~та ЕО»\~було скеровано\~запит про\~надання інформації\~по постанові\~про арешт\~майна боржника\~ [PERSON] ,\~оголошення заборони\~на його\~відчуження від\~04.03.2010\~року,\~на яку\~Галицький ВДВС\~ЛМУ відповіді\~не отримав.\~28.12.2011\~року в\~ОКП ЛОР\~« БТІ\~та ЕО»\~скеровано запит щодо наслідків\~виконання вищезазначеної\~постанови. 23.01.2012 року у Галицький ВДВС ЛМУЮ надійшло повідомлення з ОКП ЛОР «БТІ ЕО» про те, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.03.2010 року за вих. № 2324 щодо боржника [PERSON] у матеріалах інвентаризаційної справи відсутня, дана постанова була зареєстрована в канцелярії бюро 12.07.2010 року за вих. № 11486-В і не була виконана. 24.01.2012 року державним виконавцем на адресу ОКП ЛОР « БТІ та ЕО» було скеровано подання на проведення службового розслідування відносно особи, в якої на виконанні перебувала постанова державного виконавця про арешт\~майна боржника\~та оголошення\~заборони на\~його відчуження\~від 04.03.2010\~року вих\~№ 2324,\~з вимогою\~повідомити про\~наслідки виконання\~або причини\~невиконання постанови\~державного виконавця\~про арешт\~майна боржника\~та оголошення\~заборони на\~його відчуження\~від 04.03.2010 року за вих №2324. У відповідь Галицький ВДВС ЛМУЮ отримав висновок про результати службового розслідування від 08.02.2012 року, в якому зазначено, що виходячи із записів журналу\~вхідної кореспонденції,\~постанова Галицького\~ВДВС ЛМУЮ\~за вих№\~2324\~від 04.03.2010 року була зареєстрована в канцелярії бюро 12.07.2010 року за вих № 11486-В. Дана постанова не була виконана юристом [PERSON] . Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що 01.02.2011 року приватним нотаріусом Корпало Г.В. внесено обтяження на квартиру [ADDRESS] , на підставі спадкового договору 502 від 01.02.2011 року, власником якої є [PERSON] . Згідно повідомлення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 20.09.2011 року, за боржником зареєстроване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , яке згідно інформаційної довідки БТІ, зареєстроване за боржником лише 28.01.2011 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерехомого майна, 01.02.2011 року боржником укладено спадковий договір, іншого ліквідного майна в боржника в рахунок погашення боргу не виявлено. Укладення спадкового договору на єдине нерухоме майно свідчить про злісне ухилення боржником від сплати встановлених законом аліментів на утримання дитини та неналежного виконання працівником ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» [PERSON] своїх обов`язків, що призвело до неможливості реалізації нерухомого майна боржника в рахунок погашення боргу по аліментах та поверненню коштів стягувачеві. Заборгованість по аліментах станом на 02.03.2017 року становить 11\~338,12 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах станом на 02.03.2017 року. (Т.1, а.с. 21-23) Зі змісту долучених представником [PERSON] , адвокатом Сигінь Ю.М. до матеріалів справи рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.03.2016 року вбачається, що у 2015 році до Галицького районного суду м. Львова звертався Галицький ВДВС ЛМУЮ з позовом про визнання спадкового договору від 01.02.2011 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. 08.09.2015 року Галицьким районним судом було постановлено рішення, згідно якого у задоволенні позовних вимог Галицького ВДВС було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2015 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2015 року залишено без змін. Ухвалою суду від 21.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відхилено. (Т. 1, а.с. 39-44) У своїй заяві про уточнення позовних вимог, яка надійшла до суду 05.12.2017 року позивач зазначила, що вважає Спадковий договір укладений 01.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] фіктивним. Зокрема, остання зазначила, що [PERSON] не виконувались умови Спадкового договору, оскільки останній не вживав будь-яких заходів для ремонту квартири, підтримання її у чистоті та належному санітарному стані, а також заходів спрямованих на догляд та турботу про [PERSON] . Навіть після смерті [PERSON] , набувач за спадковим договором [PERSON] , не вживав будь-яких заходів щодо поховання померлого [PERSON] , та не був присутнім на його похороні. В свою чергу, усі організаційні питання, а також матеріальні витрати на поховання останнього лягли на позивачку. На підтвердження зазначеного, [PERSON] долучено до матеріалів справи копію свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі №50103849 від 01.12.2017 року, копію Договору-замовлення на організацію поховання, укладеного між [PERSON] та ЛКП «Виробничо-реставраційний комбінат обрядових послуг», копію свідоцтва про поховання № 3726 від 01.12.2017 року, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2016 року № 60282684, а також фототаблиці із зображенням квартири [PERSON] (Т. 1 а.с. 89-119) \~ \~ \~ \~Дане твердження позивача (щодо фіктивності договору) не знайшло свого підтвердження у процесі судового розгляду справи, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1308 ЦК України, спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача. Спадковий договір між набувачем та відчужувачем було укладено 01.02.2011 року, смерть [PERSON] настала [INFO] , протягом терміну існування згаданого договору ні [PERSON] з підстав невиконання умов такого, ні [PERSON] з підстав неможливості виконання умов такого, до суду не звертались. До матеріалів справи [PERSON] долучено квитанції про сплату комунальних послуг за час виконання Спадкового договору. (Т.2, а.с. 140-233) Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України у абзаці 4 п. 7 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. В свою чергу, оцінюючи доводи позивача щодо фіктивності правочину, суд також враховує, що відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов?язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони, вчиняючи оспорюваний правочин, знали, що він не буде виконаним або доказів на підтвердження інших наведених вище ознак фіктивності правочину суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду встановлено, що оспорюваний правочин не має ознаки фіктивності. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша\~статті 1 ЦК України). Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частина перша\~статті 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень\~статті 215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~статтею 234 ЦК України,\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як наведено вище, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно або виконані певні дії, зокрема сторона правочину виконувала обумовлені правочином обов`язки, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у\~постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14,\~з якою\~погодився Верховний\~Суд у\~постановах:\~від 14\~лютого 2018\~року у\~справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було виконано певні дії, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц\~(провадження\~№ 14-260цс19),\~постановах Верховного\~Суду від\~13\~березня 2019\~року в\~справі №\~757/12646/16,\~від 28\~лютого 2018\~року у\~справі №\~909/330/16,\~від 01\~листопада 2018\~року в\~справі № 910/18436/16. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, з матеріалів справи вбачається, що у 2015 році Галицький відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління (який у даній справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору) звертався до Галицького районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] (який у даній справі був відповідачем) про визнання спадкового договору недійсним. 08.09.2015 року Галицьким районним судом було постановлено рішення, згідно якого у задоволенні позовних вимог Галицького ВДВС було відмовлено. Даним рішенням доводи позивача про те, що відповідач уклав спадковий договір шляхом замовчування наявності постанови про накладення арешту на квартиру, ввів у оману другу сторону договору та нотаріуса щодо відсутності заборони на відчуження, суд не взяв до уваги, оскільки на час укладення спадкового договору між [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] , під забороною відчуження (арештом) не перебувала. Відтак, вищезгаданий спадковий договір укладений відповідно до чинного законодавства. Як вказано вище, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2015 р. рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.09.2015 року залишено без змін. Ухвалою суду від 21.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відхилено. (Т. 1, а.с. 39-44) Таким чином, доводи [PERSON] про те, що відповідач уклав спадковий договір шляхом замовчування наявності постанови про накладення арешту на квартиру, ввів у оману другу сторону договору та нотаріуса щодо відсутності заборони на відчуження додатково спростовуються наведеними вище судовими рішеннями. Відповідно до ст.ст.\~76,\~81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2\~ст. 77 ЦПК України,\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положення ЦК України, зокрема\~ст.16, визначають, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Ухвалою суду від 10.01.2019 року, клопотання [PERSON] про призначення експертизи було задоволено. Призначено у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Галицький відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання недійсним спадкового договору, посмертну судово-медичну психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КЗ «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня». На вирішення експертів поставлено запитання: 1) Чи страждав [PERSON] будь-якими психічними захворюваннями на момент укладення спадкового договору від 01.02.2011 року, якщо так то внаслідок якого захворювання? 2) Чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та міг керувати ними під час укладення спадкового договору від 01.02.2011 року. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 04/К, [PERSON] на момент укладення спадкового договору 01 лютого 2011 року страждав тяжким психічним розладом психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю та атрофії кори головного мозку з амнестичним синдромом. За своїм психічним станом [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення спадкового договору 01 лютого 2011 року. 24.09.2019 року представником відповідача заявлено клопотання про виклик експертів для надання усних пояснень щодо висновку експерта. 26.11.2019 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Кріль О.М. надійшло клопотання про призначення по справі комісійної комплексної посмертної судової психолого-психіатричної експертизи У судовому засіданні 24.01.2020 року було допитано експерта [PERSON] . У своїх поясненнях останній підтримав Висновок експерта№04/К та вказав на встановлений [PERSON] після смерті діагноз, а саме: амнестичний синдром, як наслідок психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю. Проаналізувавши доводи викладені у письмових запереченнях на Висновок судово-психіатричного експерта №04/К від 12.03.2019 року (Т.3 а.с. 94-98), письмові заперечення [PERSON] на клопотання відповідача про призначення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи (Т.3, а.с. 108-114), письмові пояснення щодо підставності позову, щодо фактичних обставин справи (Т.3 а.с. 133-138), заслухавши пояснення експерта Гуцала В.Й. у судовому засіданні та сторін по справі, суд прийшов до висновку, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №04/К від 12.03.2019 року, проведеної згідно ухвали Галицького районного суду м. Львова від 10 січня 2019 року містить дані, які не в достатній мірі обґрунтовують його зміст та можуть по різному сприйматись та тлумачитись сторонами, що, зокрема, продемонстровано ними в процесі розгляду справи. Виходячи з наведеного, ухвалою суду від 19.02.2020 року, клопотання представника відповідача задоволено. Призначено по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» (01601, м. Київ, вул. Грушевського, 7). На вирішення експертам поставлено наступні питання: 1) Чи страждав [PERSON] у момент укладення спадкового договору 01 лютого 2011 року психічними захворюваннями (якщо так, то якими)? 2) Чи міг [PERSON] в силу свого стану здоров`я усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент укладення спадкового договору 01 лютого 2011 року? 18.02.2021 року матеріали цивільної справи повернулися до суду для прийняття подальших процесуальних рішень, у зв`язку з неможливістю проведення Державною установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 19.02.2021 року поновлено провадження у справі. 18.03.2021 року представником відповідача заявлено клопотання про заміну експертної установи. Ухвалою суду від 19.03.2021 року призначено по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. академіка О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» (21037, м. Вінниця, вул. Пирогова, 109). Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 16, наданого за результатами виконання наведеної вище ухвали: « [PERSON] на час складання ним спадкового договору від 01.02.2011 р. на психічні розлади не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Про це свідчить проведений аналіз матеріалів цивільної справи, наданої медичної документації, згідно з якими підекспертний в досліджуваний період часу не виявляв розладів свідомості, грубих порушень пам`яті, порушень в сферах мислення, інтелекту, емоцій, волі, а також порушень критичних та адаптаційних здібностей, психотичної симптоматики (маячення, галюцинацій). Наявні у нього соматичні захворювання (гіпертонічна хвороба, дисметаболічна кардіоміопатія, серцева недостатність, дисциркуляторна дисметаболічна енцефалопатія, хронічна вертебро-базилярна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, хронічне обструктивне захворювання легень, хронічний обструктивний бронхіт, дихальна недостатність, гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей, аденома простати, хронічний пієлонефрит, артроз обох колінних суглобів, варикозна хвороба обох нижніх кінцівок, хронічна венозна недостатність) не викликали порушень в сфері його психічної діяльності. Станом на час складення спадкового договору від 01.02.2011 р., згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 28.04.2011 р. та медичними картами стаціонарного хворого, [PERSON] з 02.05.2009 р. по 06.05.2009 р., з 18.02.2011 р. по 01.03.2011 р. перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозами: гіпертонічна хвороба І ст., дисметаболічна кардіоміопатія, забійна рана потиличної ділянки справа, кровотеча з рани, гіповолемічний шок І ст., синусова тахікардія, серцева недостатність І ст., сп`яніння, дисциркуляторна дисметаболічна енцефалопатія І ст., хронічна вертебро-базилярна недостатність II ст.; інтоксикаційна енцефалопатія, виражена атрофія мозочка з вираженим вестибуло-атактичним синдромом, помірними розладами когнітивних функцій, емоційно-вольовими розладами, порушенням статики та ходи. Відмічене у [PERSON] органічне ураження головно мозку (комп`ютерна томографія головного мозку від 28.02.2011 р.: атрофічні зміни головного мозку, судинна енцефалопатія) супроводжувалося переважно неврологічною симптоматикою у вигляді: порушення ходи, хиткості, порушення письма, запаморочення. При цьому відмічені у нього відхилення в емоційно-вольовій сфері, когнітивні порушення не мали різко вираженого характеру, не відображалися на його поведінці під час перебування в стаціонарі, консультація лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не призначалася. [PERSON] повідомляв про себе відомості, скаржився на стан здоров`я у відповідності до патологічних процесів - утруднену ходу, хиткість, затерпання в ногах, порушене письмо, запаморочення, головний біль, загальну слабкість, блювоту, тремтіння рук, пітливість, кашель. Будь-які недоречності в поведінці [PERSON] не відмічалися. Діагноз психічного захворювання та розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (відповідно до МКХ 10) не встановлювався, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував. Даний висновок підтверджується показами свідка [PERSON] - лікаря загальної практики сімейної медицини (аудіозапис судового засідання від 04.07.2018 р.), яка повідомила, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні, критичних проблем із здоров`ям, тобто таких, які б вимагали втручань лікаря, не було, страждав на гіпертонічну хворобу та бронхіт. Відвідувала його вдома 16.01.2017 р., але він двері не відчинив. 24.02.2017 р. відвідувала його вдома з приводу переосвідчення на МСЕК (він інвалід II групи). Також оглядав лікар-невролог, в нього порушення опорно-рухової системи. Ще відвідувала 16.05.2017 р., в квартирі було не дуже чисто, так як живе один чоловік, чогось такого, щоб вразило, не було. Перебувала дуже короткий період. На прийом [PERSON] не приходив. Він не був агресивним і не був суїцидальним. 24.02.2017 р. при огляді були присутні ще лікар-невролог та пані [PERSON] , вона представляла їх. [PERSON] знав, видно було, що вони знайомі. 24.02.2017 р. та 16.05.2017 р. при огляді [PERSON] «нічого такого», виглядав старше своїх років, чи був поголений, не пам`ятає, середньостатистичний чоловік, особисто не бачила, щоб він випивав. Про це свідчить доступність [PERSON] продуктивному мовному контакту, під час якого він логічно і послідовно висловлював свої думки (спадковий договір [PERSON] власноручно підписаний). Згідно із ст. 3 «Презумпція психічного здоров`я» Закону України «Про психіатричну допомогу»,\~кожна особа\~вважається такою,\~яка не\~має психічного\~розладу,\~доки наявність\~такого розладу\~не буде\~встановлено на\~підставах та\~в порядку,\~передбачених цим\~Законом та\~іншими законами\~України. Тому [PERSON] на час складання спадкового договору від 01.02.2011 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.» (Т. 4 а.с.43-53) Наведений висновок вказує на необґрунтованість доводів\~позивача. При цьому оцінюючи доводи позивача наведені в обґрунтування заявлених вимог, суд також враховує наступне. Під час укладення Спадкового договору між [PERSON] та [PERSON] від 01.02.\~2011 року, квартира [ADDRESS] , яка належала на підставі Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 12.01.2011 року, зареєстрованого у обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28.01.2011 року, за номером витягу 28815512, реєстраційний номер 29817783, [PERSON] та стала предметом такого договору під забороною відчуження (арештом) не перебувала. Згідно наведеного вище Висновку судово-психіатричного експерта № 16, [PERSON] на час складання спадкового договору на психічні розлади не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовими хворобливим розладом психічної діяльності, усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Суд при ухваленні рішення враховує саме вищевказаний висновок та надає йому перевагу над попереднім у цій справі, оскільки, саме при проведені даної (останньої за часом) експертизи було витребувано та досліджено медичну документацію щодо померлого, тобто при його складанні експерти володіли більшою кількістю інформації та документів (матеріалами справи), зокрема медичних, що, за переконаннням суду, вказає на те, що даний висновок є більш об`єктивним. Крім того, експерти мали у розпорядженні попередній висновок, який також надавався їм у розпорядження для дослідження. Що стосується письмових пояснень та зауважень [PERSON] щодо Висновку судово-психіатричного експерта № 16, слід зазначити наступне. На думку позивача такий висновок не відповідає принципу об`єктивності, ґрунтується на вибіркових даних, не відповідає принципу неупередженості, є необґрунтованим, оскільки при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи експерти не застосували спеціальних знань в сфері психіатрії. Зокрема, порівнюючи Висновок судово-психіатричного експерта № 16 та Висновок судово-психіатричного експерта №04/К, Хлистова А.Ю. вказує на те, що саме висновок №04/К є таким, який слід взяти до уваги, оскільки на думку позивача, такий відповідає вимогам законодавства, у ньому викладені об`єктивні та послідовні пояснення, він правильно побудований за формою та змістом, ґрунтується на експертному дослідженні поданих на експертизу об`єктів. Суд приходить до висновку, що такі доводи позивача слід відхилити, виходячи з наступного. Під неясністю\~висновку експерта слід розуміти нечіткість, розпливчастість відповідей експерта, внаслідок чого стає незрозумілий хід думок експерта; недостатньо повним\~є висновок, заснований на дослідженні не всіх наданих експертові об`єктів або що не містить вичерпних відповідей на всі поставлені питання. Наведене твердження відповідає висновку викладеному у Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 520/8073/16-ц. Жоден доказ\~сам по\~собі не\~є самостійною\~підставою для\~спростування висновку\~експерта.\~Висновок експерта\~вважається недопустимим\~доказом у\~разі доведення\~його дефекту,\~а саме: необґрунтованості,\~неповноти або\~його неясності; факт вирішення\~експертом правових\~питань чи\~питань,\~які виходять\~за межі\~його спеціальних\~знань; призначення та проведення експертизи, складання висновку експерта з порушенням чинного законодавства України; вирішення експертом питань щодо обставин, які не є предметом доказування. Судом встановлено, що Висновок судово-психіатричного експерта № 16 охоплює більший обсяг об`єктів дослідження, включає в себе відомості отримані при дослідженні поданих на експертизу об`єктів, що стосуються психічного стану особи, в тому числі наведені у Висновку судово-психіатричного експерта №04/К. Таким чином, доводи позивача щодо необгрунтованості висновку та наявності підстав для його відхилення, суд вважає надуманими. Так, позивач не навела жодного доводу або передбаченої законом підстави, який вказує на очевидну недопустимість або неналежність Висновку судово-психіатричного експерта № 16. Судом встановлено, що даний висновок виконаний з дотриманням встановленої для проведення експертного дослідження процедури, уповноваженою особою, на підставі наданих судом матеріалів справи, які долучені до справи сторонами або витребувані судом за їх клопотанням. Зокрема, експерт дослідив медичні документи, надав оцінку і дослідив покази свідків та учасників процесу надані суду під час судового провадження, а також врахував доводи суду, які були покладені в основу рішення про повторне призначення експертизи. В свою чергу, доводи позивачки фактично грунтуються на її особистому суб`єктивному сприйнятті та тлумаченні доказів здобутих в процесі судового провадження, однак такі доводи позивача не спростовують законності висновку експерта № 16 та не спростовують того, що такий наданий на підставі більшої кількості досліджених доказів, а тому є більш обєктивним. Крім того, оцінюючи доводи позивача щодо визнання правочину недійсним, внаслідок того, що [PERSON] під час його укладення не усвідомлював значення своїх дій, суд також враховує наступне. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 225 ЦК України,\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного, слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, згідно частини першої\~статті 225 ЦК України,\~має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині першій\~статті 225 ЦК України\~вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за\~статтею 225 ЦК України може\~бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши докази надані суду та безпосередньо дослідивши їх у судовому засіданні, оцінивши доводи і міркування сторін, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення вимоги про визнання спадкового договору від 01.02.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недійсним Виходячи з того, що законних підстав для задоволення вимоги про визнання правочину недійсним в ході судового розгляду не встановлено, то вимога про скасування у відповідному реєстрі заборони на нерухоме майно також задовленню не підлягає, оскільки така фактично є похідною від першої, оскільки прямо залежить від її задоволення. Ухвалюючи дане рішення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (Справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, рішення від 18.07.2006). Що стосується клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності (Т.3 а.с.60-62), слід зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Саме така позиція знаходить своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,\~від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,\~від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. У частині першій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів покладених в обґрунтування позовної заяви стосовно того, що під час укладення спірного договору не було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо дійсної волі сторін, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Таким чином, дослідивши усі докази у справі, оцінивши доводи учасників процесу, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову. При цьому, суд вважає за необхідне відзначити, що ухвалюючи дане рішення, суд враховує та оцінює усі підстави наведені позивачем, які нею наводились упродовж усього часу судового розгляду, з врахуванням відповідних уточнень. Стосовно розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, клопотання позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат понесених, у зв`язку з проведенням експертизи, задоволенню не підлягає. 07.02.2017 року, ухвалою Галицького районного суду клопотання [PERSON] було задоволено та відстрочено їй сплату судового збору у повному обсязі до ухвалення судового рішення у справі. На час звернення до суду з позовом, позивачем заявлено вимогу немайнового характеру. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року (час звернення до суду) становив 1600 грн. Відповідно до Закону України\~«Про судовий збір»,\~розмір судового збору в справах немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2017 року, складає 640 гривень, які слід стягнути з позивача на користь держави.

Outcome: approved