Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача [PERSON] , за участю третіх осіб: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Інспекція ДАБК у Львівській області, Львівська міська рада, ЛКП "Затишне" з позовом про демонтаж самовільної прибудови. Просить зобов`язати відповідача за власні кошти демонтувати самочинно встановлений тамбур, що розташований з бічної сторони будинку [ADDRESS] (прибудований до кімнати позначеної в технічному паспорті на будинок під цифрами 2-1, яка знаходиться на першому поверсі) геометричними розмірами: 1, 23х2,45 метра. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на території ЛКП «Затишне» виявлено факт самочинного будівництва на прибудинковій території будинку [ADDRESS] , який здійснений власником квартири [ADDRESS] а вказаного будинку. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Працівниками інспекції держанпого-архітектурно-будівсльного контролю у Львівській області встановлено, що відповідач самочинно, без дозволу на землекористування за адресою: [ADDRESS] встановив тамбур із металевого каркасу полегшених конструкцій, обшитий листами металопрофілю, без влаштування фундаменту, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» відноситься до малих архітектурних форм, розміщеня яких, відповідно до ч.3 ст.28 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», здійснюється до ЗУ «Про благоустрій населених пунктів», про що складено акт перевірки №27-фвід 06.03.2013 року. Крім того, зазначає, що [PERSON] ще у 2010-2011р.р. проведено самовільні роботи щодо самовільного спорудження прибудови до своєї квартири, внаслідок чого Франківською районною адміністрацією по даному факту прийнято розпорядження №34 від 21.01.2008р. «Про знос самовільно прибудованих двох тамбурів до квартири [ADDRESS] ». У зв`язку із невиконанням згаданого розпорядження у добровільному порядку Франківською районною адміністрацією до Франківського районного суду 06.06.2008р. подане позовну заяву до [PERSON] про знос самовільно прибудованих двох тамбурів де квартири та спорудженого сараю. [PERSON] подала зустрічну позовну заяву пре визнання права власності. 28 жовтня 2010 року Франківським районним судом м. Львова прийняте рішення по цивільній справі за позовом Франківської районної адміністраці Львівської міської ради до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про знесення самовільно проведених добудов до кв. [ADDRESS] і спорудженого сараю та зустрічним пoзoвoм [PERSON] до Франківської районної адміністрації про визнання права власності на добудовані приміщення та сарай, яким первісний позов районної адміністраці задоволено у повному об`ємі, та у зустрічному позові [PERSON] відмовлено. Вказане рішення суду 23.12.2010 року апеляційним судом Львівської області залишено без змін. 27.04.2012р. державним виконавцем Сихівської ВДВС ЛМУЮ рішенням Франківського районного суду від 18.10.2010р. по даній справі про знесення самовільна проведених добудов до кв. [ADDRESS] і спорудженого сараю виконано. Відтак позивач вважає, що у відповідності до п.9.1 ДБН А.2.2-3-2004 дане переобладнання квартири є самочинним, оскільки таке проводилося без належного дозволу, проекту та призводить до порушення прав інших осіб. Просить позов задоволити. Крім того, 04.03.2015 року позивачем подано заяву в порядку ст.31 ЦПК України, згідно якої просить врахувати наступне. Позивач, [PERSON] , відповідно до договору дарування від 15.06.1988 є власником 3/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , до складу даної частини входять підвальні приміщення: під інд. І площею 7. 2 кв.м., під інд. III площею 10.7 кв.м.. під інд. IV площею 13.2 кв.м., приміщення першого поверху: під інд. 1-1 площею 8.9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1.6 кв.м. (коридор), під інд. 1-3 площею 1.0 кв.м.(вбиральня), під інд. 1-4 площею 14,2 кв.м. (кухня), приміщення другого поверху: під інд. 1-5 площею 8.9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5.7 кв.м.(коридор), під інд. 1-7 площею 15.0 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-10 площею 1.0 кв.м.(вбиральня) та під. 1-11 площею 4.7 кв.м.(ванна). Належній позивачці частині будинку присвоєно квартирний номер - 1. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 № 2-4175 оформленого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори є власником 2/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , які становлять окрему ізольовану квартиру [ADDRESS] житловою площею 32,7 кв.м., загальною площею 53,4 кв.м. з окремим входом, до складу цієї квартири входять наступні приміщення: підвальне приміщення під інд. II площею 12,5 кв.м. приміщена першого поверху під індексами: 2-1 площею 19.2 кв.м., 2-2 площею 13.5 кв.м.. 2-3 площею кв.м. 2-4 площею 1,1 кв.м.та 2-5 площею 2,5 кв.м. На початку 2013 року [PERSON] самочинно- без належного оформленого дозволу та одержання необхідних погоджень прибудувала тамбур до входу в належну їй квартиру [ADDRESS] . Факт проведення самочинного будівництва підтверджений актом перевірки №22-ф від 06.03.2013 оформленим працівниками Інспекції державпого-архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, в даному акті вказано, що [PERSON] самочинно, без дозволу на землекористування за адресою: [ADDRESS] встановила тамбур із металевого каркасу полегшених конструкцій, обшитий листами метало профілю, без влаштування фундаменту, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» відноситься до малих архітектурних форм, розміщення яких, відповідно до ч. З ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Вищевказаний тамбур було зведено без належно оформленої дозвільної документації та на земельній ділянці належній Львівській міській раді - без одержання належного дозволу від власника землі. Таким чином просить суд визнати, що будівництво тамбуру до входу у квартиру [ADDRESS] здійснювалося відповідачем самочинно, а в силу приписів ст. 376 ЦК України. Представником відповідача 25.12.2015 року надані суду письмові пояснення. Вказана позовна заява є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Позивач - [PERSON] в позовній заяві не вказує жодної норми закону, яка б зобов`язувала відповідача здійснювати демонтаж спірного тамбуру, а наявне лише покликання на ст. 376 ЦК України в тій частині, що особа яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього. Як вбачається з листа ІДАБК від 07.03.2013 року № 7/13-6-1374 проведеною перевіркою встановлено, що за адресою: [ADDRESS] влаштовано тамбур із металевого каркасу полегшених конструкцій обшитий листами метало профілю, без влаштування фундаменту, що відповідно до п.9 ч.1 ст.21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» відноситься до малих архітектурних форм. Не заперечує того факту, що відповідач встановив малу архітектурну форму і позивач у справі. З огляду на викладене, правовідносини з розміщенням МАФ мають самостійне правове регулювання, а їх розміщення не регулюється ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» про що зазначає позивач. Відтак, будь - яких дозволів на початок виконання підготовчих та будівельних робіт, з метою встановлення малої архітектурної форми, відповідач отримувати не мав. Зазначає, що мала архітектурна форма є тимчасовою спорудою. Відтак відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.06.2012 року № 6 Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу крайни (про правовий режим самочинного будівництва) до тимчасових споруд правила ст. 376 ЦК України не застосовуються. Більше того, пунктом 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з згляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Таким чином, [PERSON] не є суб`єктом звернення до суду з відповідним позовом в порядку ст. 376 ЦК України. Крім того, в позовній заяві, [PERSON] покликається на те, що власником квартири [ADDRESS] [PERSON] спорудженням тамбуру до своєї квартири порушує благоустрій та права інших осіб. Більше того, на даний час між сторонами склалися правовідносини користування певними окремими приміщеннями будинку [ADDRESS] . Ті приміщення, які знаходяться в користуванні [PERSON] не мають окремого входу, який би відповідав ДБН 2.2.-15-2005 «Житлові будинку», згідно п. 2.14 яких вхід до одноквартирного житлового будинку може влаштовуватись через засклену веранду. При цьому для входу в житлове приміщення повинно бути не менше трьох дверей», а тому для входу в приміщення [PERSON] слід влаштувати прибудову веранди. Вказані обставини встановлені висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1338/1339 від 07.08.2012 року. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову відмовити. Крім того, 12.12.2016 року позивачем подано заяву в порядку ст.31 ЦПК України, згідно якої просить врахувати наступне. 27.04.2012 року державним виконавцем Сихівського ВДВС ЛМУЮ рішення Франківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року у справі за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про знесення самовільно проведених добудов до кВ. [ADDRESS] і спорудженого сараю виконано-вказані споруди демонтовано, а через рік - у 2013 [PERSON] повторно і також самовільно виконала будівництво тамбуру, демонтаж якого є предметом спору у даній справі. Відтак просить постановити рішення, яким зобов`язати [PERSON] протягом п`яти днів від дня набрання судовим рішенням у вказаній справі законної сили за власні кошти демонтувати самочинно встановлений тамбур, що розташований з бічної сторони будинку [ADDRESS] (прибудований до кімнати позначеної в технічному паспорті на будинок під цифрами 2-1, яка знаходиться на першому поверсі) геометричними розмірами: 1,23х2,45 метри. При невиконані даної вимоги залишити за позивачкою право провести демонтаж вищевказаного тамбору шляхом залучення відповідної будівельної організації, на договірних засадах за вибором позивачки із подальшим стягненням з відповідача коштів проведення таких робіт. Просить стягнути з відповідача судові витрати. 31.01.2017 року у представником відповідача подані додаткові пояснення до заперечення на позовну заяву. Вважає, що вказана позовна заява є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, з огляду на відсутність порушених прав позивача. З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками будинку [ADDRESS] . Між сторонами визначено порядок користування окремими кімнатами у даному будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.12.1964 року. У п. 2 договору вказано, що у постійне користування спадкодавця відповідача переходять конкретні приміщення: «дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має буги поставлена покупцем у відповідності з домовленістю, які знаходиться на першому версі цього будинку та позначені у поверховому плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також риміщення в підвалі позначене у поверховому плані під № II. площею 12.5 кв.м». Окрім того, для обслуговування даного будинку було виділено земельну ділянку пл.600 кв.м., згідно рішення Виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих № 868 від 25.07.1956 року. 15.10.1956 року між колишнім власником даного будинку та виконавчим комітетом Львівської міської ради було укладено договір про надання у безстрокове користування ищевказаної земельної ділянки. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.05.1968 року затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок. Згідно даної мирової угоди до сторін спору, які є правонаступниками [PERSON] і [PERSON] , в користування перейшли 2 окремі земельні ділянки, які необхідні для обслуговування тої частини будинку, якою користується кожна із сторін. Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року, яке набрало законної сили. Враховуючи викладені обставини, зазначає, що [PERSON] не є користувачем, тобто не має права на користування земельною ділянкою, яка надана в користування [PERSON] [PERSON] не є суб`єктом звернення до суду за захистом прав у порядку ст. 376 ЦК України (такими повноваженнями наділені відповідні органи місцевої влади). 04.05.2017 року представником ФРА ЛМР надані письмові пояснення, згідно яких вважає, що позов є підставним та просить здійснювати розгляд справи у його відсутності. 29.06.2017 року представником відповідача подано додаткові пояснення до заперечення на позов, згідно яких просить суд врахувати, що у відповідності до вимог ч.4 ст.357 ЦК Цкраїни відповідачем здійснено не прибудову до будинку, а встановлено тамбур із полегшених металоконструкцій, встановлення якого не може кваліфікуватися як будівництво. Указаний тамбур, з полегшених металоконструкцій, примикає до приміщення, яким користується відповідач, а тому спірний тамбур не може порушувати прав позивача. 10.08.2017 року представником позивача на адресу суду подано додаткові пояснення на підтримку позовної заяви. Зокрема такий зазначає, що виконане [PERSON] будівництво тамбуру до будинку по [ADDRESS] здійснювалося відповідачем самочинно, а в силу припису ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна або претендує на таке майно не набуває права власності на нього та зобов`язана демонтувати таке. Також в ухвалі ВССУ від 29.05.2017 року по справі №465/2893/14-ц (6-32418ск16), учасниками якої були [PERSON] і [PERSON] і яка стосується спору щодо будинку по [ADDRESS] зазначено, що даний будинок між сторонами не розділено, отже посилання представника відповідача щодо правомірності дій [PERSON] із зведення спірного тамбуру в частині будинку, якою користується виключно відповідач не відповідає обставинам встановленим висновком суду у вказаній справі. Окрім того, зазначає, що 10.07.2017 року [PERSON] повідомила [PERSON] , що відмовляється від встановленого порядку користування приміщеннями будинку [ADDRESS] через відсутність реєстрації такого порядку у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів та вимагала надання доступу до усіх приміщень даного будинку. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в такому, просить такі задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судових засіданнях позовні вимоги заперечив з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позовну заяву. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник ЛКП "Затишне" звернувся до суду з клопотанням про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представником ФРА ЛМР 04.05.2017 року надані письмові пояснення, згідно яких вважає, що позов є підставним та просить здійснювати розгляд справи у його відсутності. Представник Львівської міської ради 03.07.2017 року звернувся до суду з заявою, згідно якої просить здійснювати розгляд справи у її відсутності. Ухвалою судді Мигаль Г.П. від 22.02.2016 року витребувано з Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ДАБІ України матеріали перевірки, що проводилась за заявою [PERSON] від 01.03.2013р. щодо здійснення самовільної прибудови до квартири [ADDRESS] (акт перевірки №27-ф від 06.03.2013р. та інші документи) - оригінали для огляду в судовому засіданні, копії документів - для долучення до матеріалів справи. На виконання ухвали суду в матеріалах справи міститься відповідь Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ДАБІ України від 04.05.2016 року за №1013-6/2752-16 з якої вбачається наступне. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 23.04.2014р. «Питання -функціонування територіальних органів Державної архітектурно - будівельної інспекції», яка набрала чинності 03.06.2014р. та Наказу Державної архітектурно будівельної інспекції України 137 від 03.07.2014р. - Інспекція ДАБК у Львівській області ліквідована як юридична особа публічного права, про що внесено відповідний запис у єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Відповідно до вказаної Постанови Кабінет Міністрів України погодився із пропозицією Державної архітектурно-будівельної інспекції України, щодо утворення її територіальних органів, як структурних підрозділів апарату Держархбудінспекції України. Так, було створено Департамент, який відповідно до Положення затвердженого наказом Державної архітектурно- будівельної інспекції України № 229 від 01.10.2014р. є територіальним органом - структурним підрозділом апарату Державної архітектурно будівельної інспекції України без надання статусу окремої юридичної особи. Враховуючи вищенаведене, Департамент діє тільки з 2014 року, а жодним нормативно правовим актом не визначено правонаступництва ліквідованого державного органу. Надання витребуваних згідно ухвали суду документів, що були складені ліквідованою Інспекцією ДАБК у Львівській області у 2013 році не являється можливим, оскільки такі не були передані на подальше архівне зберігання до Департаменту. Крім того, Департаментом з`ясовано, що у ліквідованій інспекції ДАБК у Львівській області відбулось затоплення приміщення архіву та невиправне пошкодження документії там зберігались, зокрема матеріалів справ про адміністративні правопорушення. Вказаний факт зафіксований актом обстеження приміщень від 22.04.2014р. підтверджується довідкою Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області 29.05.2014р., актом Державного архіву Львівської області від 25.06.2014р. «Про резуль перевірки фізичного стану документів, які зберігаються у відомчому архіві Інспекції ДАІ Львівській області» та Актом про невиправні пошкодження від 25.09.2014р., який схвале протоколом засідання експертно - перевіряючої комісії Державного архіву Львівської області № 11 від 04.11.2014р. та який, передбачений Додатком 25 до Наказу Державного комітету архівів України № 16 від 16.03.2001р. «Про затвердження Правил роботи архівних підрозділів органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій». Просить здійснювати розгляд справи у їх відсутності та зазначає, що належним учасником у справі може бути Державна архітектурно-будівельна інспекція України, яка є юридичною особою. В подальшому, за результатами проведення судового засідання 12.05.2017 року Інспекцію ДАБК у Львівській області виключено з числа третіх осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, подані письмові пояснення та заяви, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, перевіривши доводи справи, суд приходить до наступних висновків. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини. Суддею Франківського районного суду м.Львова Мигаль Г.П. 14.01.2014 року відкрито провадження у справі. Суддею Франківського районного суду м.Львова Козюренком Р.С. 17.05.2018 року прийнято до свого провадження. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 51/Р від 11.05.2019 року, 11.05.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою судді від 02.07.2019 року справу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У відповідності до п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про демонтаж самовільної прибудови, має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається з рішення Франківського районного суду м.Львова від 18.06.2015 року у справі № 2-2681/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб- П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності. Зокрема: на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від одної до п`яти від 15.10.1956 гр. [PERSON] надано земельну діялянку площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Спірний будинок [ADDRESS] збудовано у 1959 році і прийнято в експлуатацію на підставі Акту про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 01.08.1959. Власником будинку був [PERSON] . Відповідно до договору купівлі - продажу від 01.12.1964 [PERSON] купив у [PERSON] дві п`ятих ідеальних частин житлового будинку по [ADDRESS] ( п. 1 договору). В п. 2 вказаного договору зазначається, що в постійне користування [PERSON] відходять конкретні приміщення: «дві житлових кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має бути поставлена покупцем у відповідності до домовлення, що знаходяться на першому поверсі будинку та позначені на поетажному плані під №№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2, а також приміщення в підвалі позначене на поетажному плані під літ. ІІ, площею 12,5 м.кв.». Питання про порядок користування земельною ділянкою на якій розташований даний будинок у договорі від 01.12.1964 не визначалися, проте були вирішені шляхом укладення окремого договору між сторонами від 25.11.1964, а також в судовому порядку - ухвалою народного суду Залізничного району м. Львова від 20.05.1968 по справі № 2-915/1968 було затверджено мирову угоду між [PERSON] і [PERSON] , якою встановлено порядок користування присадибною земельною ділянкою, дана ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили 30.05.1968. Також предметом судового спору була належна [PERSON] частина будинку - рішенням Радянського районного народного суду м. Львова від 09.02.1990 по справі № 2-50/90 (набрало законної сили 19.03.1990) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування квартирою по [ADDRESS] і зустрічним позовом [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні даним житлом відмовлено у позові [PERSON] і задоволено позов [PERSON] , яку вселено до квартири [ADDRESS] . По смерті [PERSON] придбані ним приміщення успадкувала [PERSON] - відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 виданого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою і реєстраційного посвідчення від 07.02.2000р. за № 4683 оформленим ОКП «БТІ та ЕО», за нею на праві власності було визначено 2/5 частин спірного будинку. Перелік приміщень вказаних у свідоцтві про право на спадщину співпадає з переліком приміщень, вказаних у договорі купівлі-продажу від 01.12.1964, проте у реєстраційному посвідченні перелік приміщень відсутній. Згідно із договором купівлі-продажу від 01.08.1968 посвідченим державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, [PERSON] продав належну йому частину спірного будинку [PERSON] . В подальшому на підставі договору дарування від 08.12.1972 посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, [PERSON] подарував належну йому частину спірного будинку [PERSON] , яка згідно з договором дарування від 15.06.1988, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, подарувала цю ж частину спірного будинку [PERSON] . Перелік приміщень, що переходять до набувачів за вищезазначеними правочинами у договорах не наводився, порядок користування земельною ділянкою не визначався. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.12.1964р., укладеного між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] продав, а [PERSON] купив 2/5 ідеальних частини будинку [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного договору в постійне користування [PERSON] відійшли дві житлові кімнати, кладова та коридор до перегородки, яка має бути встановлена покупцем у відповідності до домовленості, що знаходяться на першому поверсі цього будинку і позначені в поверховому плані під літ. 1-4; 1-5; 1-7 та 1-2, а також приміщення у підвалі, позначена в поверховому плані під літ. II, площею 12,5 м.кв. Як вбачається з Поверхового плану від 18.10.1983р.-04.04.1986р. і Технічного паспорта на будинок від 13.05.1988р., така перегородка була встановлена і в користуванні [PERSON] відійшло приміщення коридору під літ. 2-5, площею 2, 5 м.кв. З оглянутої інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] встановлено, що після укладення згаданого договору купівлі-продажу і встановлення цегляної перегородки в приміщення коридору під літ. 1-2. частини житлового будинку, що належали [PERSON] і [PERSON] стали повністю відокремленими. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було придбано частину спірного житлового будинку і між співвласниками будинку було укладено угоду про реальний поділ будинку між його співвласниками, за якою у власність [PERSON] відійшли наступні приміщення, які знаходяться на першому поверсі будинку: дві житлові кімнати під літ. 1-4, площею 19, 2 м.кв. і під літ. 1-5, площею 13, 5 м.кв.. кладова під літ. 1-7, площею 4,6 м.кв. /нумерація приміщень згідно з Поверховим планом від 10.07.1959р./ і приміщення коридору під літ. 2-5 /нумерація приміщень згідно з Поверховим планом від 18.10.-1983р.-04.04.1986р./. Решта будинку (його житлових і нежитлових приміщень) надалі знаходилась в власності [PERSON] . Крім того, з інвентаризаційної справи на спірний будинок судом встановлено, що нумерація приміщень будинку неодноразово змінювалась, і на даний час придбані [PERSON] приміщення позначені в Технічному паспорті на будинок від 22.02.2013р. під літ. 2-1, площею 19, 2 м.кв.. літ. 2-2, площею 13.5 м.кв., літ. 2-3, площею 4,6 м.кв., літ.2-4. площею 1,1 м.кв., літ. 2-5, площею 2,5 м.кв., що знаходяться на першому поверсі будинку, а також приміщення підвалу під літ. ІІ, площею 12,5 м.кв. За заявою [PERSON] Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції для неї оформлено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2761617 від 22.04.2013, у якому містяться відомості про склад(перелік приміщень) належної [PERSON] частини у спірному будинку. Представником [PERSON] - [PERSON] долучено до справи копії документів, щодо користування [PERSON] і [PERSON] комунальними послугами у спірному будинку, копію рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 з приводу оскарження технічних умов на водопостачання, копії постанови Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2013 по справі № 813/4014/13-а, ухвали Львівського адміністративного апеляційного суду від 10.02.2015 у справі № 876/612/14 з приводу оскарження [PERSON] правомірності оформлення витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 2761617 від 22.04.2013, визнав протиправними та скасував рішення державного реєстратора [PERSON] про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2013 за № 1814296. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2013 визнано протиправними дії державного реєстратора з приводу внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2013 за № 1814296 та скасовано рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.04.2013 за № 1814296, в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Ухвалою колегії суддів Львівського адміністративного апеляційного суду від 10.02.2015 у справі № 876/612/14 вказана постанова була залишено без змін. Питання про склад належних [PERSON] і [PERSON] часток у спірному будинку, належність їм на праві власності окремих приміщень, наявність квартирного поділу у будинку досліджувалася та встановлювалася при ухваленні судових рішень по цивільних справах № 2-219/10, № 2/465/490/14 за участі зазначених осіб, рішення у яких в даний час набрали законної сили. З Акту про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 01.08.1959 вбачається, що будинок [ADDRESS] на момент прийняття в експлуатацію державною комісією становив двоповерховий особняк, що складався з двох квартир обладнаних кухнями і вбиральнями, отже квартири були повноцінними. Рішенням Радянського районного народного суду м. Львова від 09.02.1990 по справі № 2-50/90 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою по [ADDRESS] і зустрічним позовом [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні даним житлом було встановлено, що придбана [PERSON] частина будинку по [ADDRESS] є квартирою [ADDRESS] і складається із двох суміжних кімнат площею 32,9 кв.м. Вказана квартира придбана [PERSON] і [PERSON] під час перебування у шлюбі за спільні кошти, від так сторони спору є співввласниками цього майна, з цих підстав відмовлено у позові [PERSON] і задоволено позов [PERSON] , яку вселено до квартири [ADDRESS] . Отже з 01.12.1964 [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала Ѕ частина квартири [ADDRESS] . Факт відсутності державної реєстрації права власності не свідчить про об`єктивну відсутність у [PERSON] права власності на нерухоме майно, оскільки представники позивача не заперечили, що вона проживала у придбаній квартирі - фактично користувалася майном. Франківським районним судом м. Львова у рішенні від 28.10.2010 по справі № 2-219/10, яке набрало законної сили 23.12.2010(т.1 а.с.105-107), сторонами у справі були [PERSON] і [PERSON] , встановлено, що [PERSON] є власником 2/5 частин будинку по [ADDRESS] , дану частину будинку, яка становить квартиру [ADDRESS] , вона успадкувала по смерті її батька. Також Франківським районним судом м. Львова у рішенні від 13.08.2014 по справі № 2/465/490/14 (набрало законної сили 14.05.2015), сторонами у справі були [PERSON] і [PERSON] , встановлено, що в будинку по [ADDRESS] є дві квартири - [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [ADDRESS] , яка належить [PERSON] [PERSON] згідно із договором дарування від 15.06.1988 є власником 3/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , до складу цієї квартири входять наступні приміщення: підвальні приміщення: під інд. I площею 7, 2 кв.м., під інд. III площею 10,7 кв.м., під інд. IV площею 13,2 кв.м., приміщення першого поверху: під інд. 1-1 площею 8,9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1,6 кв.м.(коридор), під інд. 1-3 площею 1,0 кв.м.(вбиральня), під інд. 1-4 площею 14,2 кв.м.(кухня), приміщення другого поверху: під інд. 1-5 площею 8,9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5,7 кв.м.(коридор), під інд. 1-7 площею 15,0 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-10 площею 1,0 кв.м.(вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв.м.(ванна). [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 за № 2-4175 оформленого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори є власником 2/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , які становлять окрему ізольовану квартиру [ADDRESS] (2) житловою площею 32,7 кв.м., загальною площею 53,4 кв.м. з окремим входом, до складу цієї квартири входять: підвальне приміщення під інд. II площею 12,5 кв.м. та приміщень першого поверху під індексами: 2-1 площею 19,2 кв.м., 2-2 площею 13,5 кв.м., 2-3 площею 4,6 кв.м. 2-4 площею 1,1 кв.м.та 2-5 площею 2,5 кв.м. Відповідно до довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 12.06.2014 за № 2755 на підставі акту від 30.05.1965 в будинку по [ADDRESS] зафіксовано біжучі зміни - встановлення перегородок в приміщенні 1-2 та між приміщеннями підвалу № 1 та № II, замуровано дверний прохід між приміщеннями першого поверху 1-4 та 1-3, приміщення підвалу № II облаштовано окремим входом, внаслідок вказаного перепланування утворилося дві ізольованих квартири з окремими входами. Облікується квартира [ADDRESS] - власник [PERSON] загальна площа 125,7 кв.м., житлова 48,6 кв.м., підвал 31,1 кв.м., квартира [ADDRESS] - власник [PERSON] загальна площа 53,4 кв.м., житлова 32.7 кв.м., підвал 12,5 кв.м. Судом встановлено, що при співставленні даних технічної інвентаризації будинку по [ADDRESS] на час укладення договору між [PERSON] та [PERSON] ( [INFO] ) і на час оформлення [PERSON] свідоцтва про право на спадщину ( 29.11.1999) під номерами приміщень вказаними у договорі від 01.12.1964 (№№ 1-4, 1-5, 1-7 та 1-2) станом на 29.11.1999 знаходяться інші приміщення: на поверховому плані за 1959 рік приміщення під № 1-4 є житловою кімнатою і має площу 19,2 кв.м., а за даними технічного паспорта від 13.05.1988 приміщення під № 1-4 є кухнею та має площу 14,2 кв.м., на поверховому плані за 1959 рік приміщення під № 1-5 є житловою кімнатою і має площу 13,5 кв.м., а за даними технічного паспорта від 13.05.1988 приміщення під № 1-5 є сходовою кліткою і має площу 8,9 кв.м., на поверховому плані за 1959 рік приміщення під № 1-7 є допоміжним приміщенням площею 4,6 кв.м. і розташовано на першому поверсі, а за даними технічного паспорта від 13.05.1988 приміщення під № 1-7 є житловою кімнатою площею 15 кв.м. і розташовано на другому поверсі будинку. Таким чином доводи [PERSON] про зміну нумерації приміщень у спірному будинку та невідповідність нумерації фактично належних [PERSON] приміщень тій нумерації, що зазначена в договору купівлі - продажу від 01.12.1964 і у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 об`єктивно підтверджені письмовими доказами. Відтак у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено - за необґрунтованістю та безпідставністю, а позов [PERSON] задоволено відповідно до уточнених позовних вимог - визнано недійсним, з часу оформлення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.11.1999 № 2-4175 оформлене державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори щодо набуття [PERSON] права власності на 2/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] і реєстраційне посвідчення від 07.02.2000 року оформлене ЛОДК «БТІ та ЕО» за № 4683 про реєстрацію за [PERSON] на праві особистої власності 2/5 частин житлового будинку по [ADDRESS] , а також визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , до складу якої входять: підвальні приміщення під інд. І площею 7, 2 кв.м., під інд. IІІ площею 10,7 кв.м., під інд. IV площею 13,2 кв.м., приміщення першого поверху під інд. 1-1 площею 8,9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-2 площею 1,6 кв.м.(коридор), під інд. 1-3 площею 1.0 кв.м.(вбиральня), під інд. 1-4 площею 14,2 кв.м.(кухня), приміщення другого поверху під інд. 1-5 площею 8.9 кв.м.(сходова клітка), під інд. 1-6 площею 5,7 кв.м.(коридор), під інд. 1-7 площею 15,0 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-8 площею 19,7 кв.м.(житлова кімната), під інд. 1-9 площею 13,9 кв.м.(житлова кімната), під інд 1-10 площею 1,0 кв.м.(вбиральня) та під інд. 1-11 площею 4,7 кв.м.(ванна). Дане рішення суду від 18 червня 2015 року залишено без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року та постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак суд приходить до переконання, що наведені обставини встановлені наведеними рішенням у справі № 2-2681/11 відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України мають приюдиційне значення та не підлягають доказуванню. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 520/17520/14-ц вказав, що наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Враховуючи вищезазначене, а також вимоги п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. Згідно з пп.6 п. „б" ч.1 ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, передбачена відповідними нормативно-правовими актами, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування. Як встановлено судом, та на що звертає увагу в позовній заяві позивач, 27.04.2012 року державним виконавцем Сихівського ВДВС ЛМУЮ рішення Франківського районного суду м.Львова від 18.10.2010 року у справі за позовом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON] про знесення самовільно проведених добудов до кВ. [ADDRESS] і спорудженого сараю виконано-вказані споруди демонтовано. Ухвалою суду від 22.02.2016 року витребувано з Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ДАБІ України матеріали перевірки, що проводилась за заявою [PERSON] від 01.03.2013р. щодо здійснення самовільної прибудови до квартири [ADDRESS] (акт перевірки №27-ф від 06.03.2013р. та інші документи) - оригінали для огляду в судовому засіданні, копії документів - для долучення до матеріалів справи. На виконання ухвали суду в матеріалах справи міститься відповідь Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області ДАБІ України від 04.05.2016 року за №1013-6/2752-16 з якої вбачається наступне. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 23.04.2014р. «Питання -функціонування територіальних органів Державної архітектурно - будівельної інспекції», яка набрала чинності 03.06.2014р. та Наказу Державної архітектурно будівельної інспекції України 137 від 03.07.2014р. - Інспекція ДАБК у Львівській області ліквідована як юридична особа публічного права, про що внесено відповідний запис у єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Відповідно до вказаної Постанови Кабінет Міністрів України погодився із пропозицією Державної архітектурно-будівельної інспекції України, щодо утворення її територіальних органів, як структурних підрозділів апарату Держархбудінспекції України. Так, було створено Департамент, який відповідно до Положення затвердженого наказом Державної архітектурно- будівельної інспекції України № 229 від 01.10.2014р. є територіальним органом - структурним підрозділом апарату Державної архітектурно будівельної інспекції України без надання статусу окремої юридичної особи. Враховуючи вищенаведене, Департамент діє тільки з 2014 року, а жодним нормативно правовим актом не визначено правонаступництва ліквідованого державного органу. Надання витребуваних згідно ухвали суду документів, що були складені ліквідованою Інспекцією ДАБК у Львівській області у 2013 році не являється можливим, оскільки такі не були передані на подальше архівне зберігання до Департаменту. Крім того, Департаментом з`ясовано, що у ліквідованій інспекції ДАБК у Львівській області відбулось затоплення приміщення архіву та невиправне пошкодження документії там зберігались, зокрема матеріалів справ про адміністративні правопорушення. Вказаний факт зафіксований актом обстеження приміщень від 22.04.2014р. підтверджується довідкою Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС у Львівській області 29.05.2014р., актом Державного архіву Львівської області від 25.06.2014р. «Про резуль перевірки фізичного стану документів, які зберігаються у відомчому архіві Інспекції ДАІ Львівській області» та Актом про невиправні пошкодження від 25.09.2014р., який схвале протоколом засідання експертно - перевіряючої комісії Державного архіву Львівської області № 11 від 04.11.2014р. та який, передбачений Додатком 25 до Наказу Державного комітету архівів України № 16 від 16.03.2001р. «Про затвердження Правил роботи архівних підрозділів органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій». Як вбачається з наданої позивачем суду відповіді Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 07.03.2013 року за №7/13-6-1374 звернення [PERSON] від 01.03.2013р. щодо здійснення самовільної прибудови до квартири [ADDRESS] відноситься до компетенції органу місцевого самоврядування, в даному випадку до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. Жодних доказів щодо звернення [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради з приводу здійснення самовільної прибудови до квартири [ADDRESS] з 01.03.2013 року до моменту звернення до суду з позовною заявою до 25.12.2013 року суду не надано. Факт проведення відповідачкою самочинного влаштування даної добудови не підтверджується жодними доказами. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, суд, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилалася як на обґрунтування своїх вимог. А тому, в контексті приписів статтей 11,12,13 ЦК України, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Outcome: dismissed