Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

І. Суть спору: Громадянка [PERSON] , (також надалі Позивачка) звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] являвся колгоспним двором, членами якого станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що вказані особи вважались членами колгоспного двору, частки яких становили по 1/5 кожному. Стверджує, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначає, що за життя [PERSON] своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування після її смерті був чоловік померлої [PERSON] , який у відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини та на частину спадково майна грошові кошти отримав у нотаріальній конторі Свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, після смерті [PERSON] , її чоловік [PERSON] з урахуванням своєї 1/5 частки в майні колишнього колгоспного двору став власником спірного житлового будинку в розмірі 2/5 часток. Вказує, що [INFO] помер голова домогосподарства [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 2/5 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначає, що за життя [PERSON] склав заповіт від 02.12.2009 року, згідно з яким все своє майно заповів сину [PERSON] , який спадщину після його смерті прийняв, оскільки у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, після смерті [PERSON] , його син [PERSON] успадкував 2/5 частки у спірному житловому будинку. Наголошує, що [INFO] помер [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно 2/5 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначає, що за життя [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Стверджує, що спадкоємцем другої черги спадкування після смерті [PERSON] є вона, як рідна сестра (позивачка у справі), оскільки спадщину після смерті брата прийняла відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, так як на час смерті спадкодавця проживала разом з ним. Вказує, що відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на належні їм частки у спадковому майні не претендують, до нотаріуса щодо прийняття спадщини не зверталися та відмовились від належних їм часток у майні колгоспного двору в користь позивачки. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний будинок не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушена звертатися до суду із даним позовом. Таким чином, з урахуванням відмов від часток у майні колгоспного двору відповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивачка [PERSON] претендує на спірний житловий будинок в цілому. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . ІІ. Позиція учасників справи: В підготовче засідання Позивачка не з`явилася, проте в матеріалах справи містяться повноваження її представника, згідно яких її інтереси представляє адвокат Шачіна Н.М. (ордер серії ВС №1118596). В підготовче засідання представник позивачки адвокат Шачіна Н.М. не з`явилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглянути у відсутності сторони позивача та зазначила, що позовні вимоги своєї довірительки підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у підготовче засідання не з`явилися, проте подали до суду заяви, в яких позовні вимоги визнають, не заперечують проти задоволення таких та просять суд розглянути справу без їх участі. Третя особа - в.о.завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області В.В. Шаравара у підготовче засідання не з`явилася, проте подала до суду матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , а також заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 23.11.2021року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою судді від 16.12.2021року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , належав колгоспному двору, членами якого станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] , [INFO] (голова домогосподарства); [PERSON] , [INFO] (дружина), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (онука), що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області №437 від 04.01.2022 року. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті голови двору [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 20.01.1999 року). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №189/03, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області та переданої на зберігання у Львівській державний нотаріальний архів, за життя спадкодавець [PERSON] , заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем за законом першої черги спадкування після її смерті був чоловік померлої [PERSON] , який у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 189/03. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна їй 1/5 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за законом до її чоловіка [PERSON] , в результаті чого останній, з урахуванням своєї обов`язкової частки у майні колгоспного двору в розмірі 1/5, став володільцем 2/5 часток з огляду на наступний розрахунок: 1/5 (частка [PERSON] ) + 1/5 (обов`язкова частка [PERSON] ) = 2/5 (загальна частка [PERSON] в майні колгоспного двору). Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім її чоловіка [PERSON] , небуло. Також, на частину спадкового майна після смерті [PERSON] грошового вкладу, спадкоємцю [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.05.2003 року. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 02.12.2002 року, посвідчений секретарем Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області М.М.Коновалик, згідно з яким все своє майно заповів сину [PERSON] . Отже, спадкоємцем за заповітом померлої [PERSON] був його син [PERSON] , який у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняв, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області №985. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім [PERSON] , небуло. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна йому 2/5 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за заповітом до його сина [PERSON] , в результаті чого останній став їх володільцем. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №27/2019, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем за законом померлого [PERSON] є його рідна сестра [PERSON] , яка у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Золотковицької сільської ради Мостиського району Львівської області №986. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] , які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, крім позивачки, не має. Слід зазначити, що на частину спадкового майна права на земельну частку (пай), позивачці [PERSON] , було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.10.2019 року. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна йому 2/5 частки у майні вищевказаного колгоспного двору (спірного житлового будинку), перейшла за загальними правилами спадкування за законом до його сестри [PERSON] , в результаті чого остання стала їх володільцем. Крім цього, позивачка успадкувала по 1/5 часток відповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які від частки майна, яке належить їм в житловому будинку в [ADDRESS] відмовились у користь позивачки [PERSON] , що підтверджується їхніми заявами, які містяться в матеріалах справи і які суд вважає належними та допустимими доказами у справі. Таким чином, приймаючи до уваги те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнали даний позов та не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору, будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребували по сьогоднішній день, суд вважає, що вони втратили частку в майні колишнього колгоспного двору за вказаною адресою. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; копіями свідоцтва про народження та шлюб позивачки; копіями виписок з по господарських книг №17 по [ADDRESS] та №437 від 04.01.2022 року; копією довідки Шегинівської сільської ради Львівської області №297 від 09.08.2021 року; копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.2019 року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] від 01.03.2021 року; копією листа в.о.завідуючого Мостиської державної нотаріальної контори В.В.Шаравара №02-14/156 від 06.08.2021 року; копією довідки Самбірського МБТІ №1644 від 28.07.2021 року; копіями спадкових справ №27/2019 та №189/03, заведених у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті [PERSON] та [PERSON] ; копією паспорта та ідентифікаційного коду позивачки [PERSON] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991\~року Закону України «Про власність»\~колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами\~ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено\~статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями\~120,\~123 ЦК УРСР 1963 року\~майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених\~наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виходячи із Правової позиції, викладеної\~в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 - згідно\~з частиною першою статті\~120, статтею\~123 ЦК УРСР\~майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але\~не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом\~аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей\~120,\~123 ЦК УРСР\~без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств\~колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин,\~правила\~\~статті 563\~\~ЦК\~\~УРСР\~про те, що спадщина на майно колгоспного\~\~двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо),\~\~а\~\~також\~\~в\~\~разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року\~\~спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6\~постанови\~ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що\~загальні\~\~правила спадкування\~\~щодо\~\~частки\~\~члена\~\~колгоспного\~\~двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після\~\~смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору,\~\~належна особі,\~\~яка вибула з членів\~\~двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ЦПК України встановлено, що: - відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. - у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; - статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання; - відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів); -\~відповідно до\~ст.263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом.\~При виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні. VI. Висновок суду: Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі: визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору - будинковолодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . VII. Судові витрати: Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за нею.

Outcome: approved