Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

06.12.2021 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, а саме що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є рідним сином [PERSON] , [INFO] . Як вбачається, з позовної заяви [INFO] помер заявника син, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18 січня 2021 року, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відповідний актовий запис № 826. Заявник звернулася до державного нотаріуса Саданова Олександра Валерійовича щодо роз`яснення порядку отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] сина [PERSON] , однак на її звернення нотаріус їй повідомив, що встановити факт родинних відносин між померлим [INFO] [PERSON] та заявницею, [PERSON] , неможливо, оскільки в свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця вказано « [PERSON] », а її прізвище, згідно паспорта громадянина України, « [PERSON] ». Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2021 року відкрито провадження у справі. Заявник просила розглядати справу без її участі. Заінтересована особа Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Садановим Олександром Валерійовичем у своєму листі № 1850/02-31, виданим заявниці від 29.10.2021 року, було відмовлено. Так, різниця в написанні прізвища виникла внаслідок помилки, можливо, при перекладі прізвища з російської мови на українську мову під час виготовлення паспорту громадянина України [PERSON] . У Свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданому Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Одеси, його рідною матір`ю на російській мові вказано « [PERSON] », а також його прізвище записано на російській мові « [PERSON] », однак в паспорті громадянина України та Свідоцтві про смерть мого сина його прізвище було перекладено невірно з російської та записано « [PERSON] ». Таким чином, в паспорті громадянина України [PERSON] та паспорті громадянина України [PERSON] написання прізвища на російській мові однакове - « [PERSON] »/« [PERSON] », що є доказом родинних відносин між нами, а також доказом того, що помилка в написанні прізвища виникла саме при перекладі на українську мову. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказаний факт має юридичне значення, оскільки безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Outcome: approved