Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 1987 року Хустський завод технологічного обладнання звернувся до керівництва виконкому Хустської міської ради народних депутатів із проханням дозволити проектування і будівництво двох 4-х квартирних житлових будинків по [ADDRESS] . 09 грудня 1987 року виконавчий комітет Хустської районної ради народних депутатів прийняв рішення за № 300 «Про надання дозволу на проектування і будівництво об`єктів промислового, житлового та соціально-культурного призначення». Зі змісту цього рішення вбачається, що розглянувши клопотання підприємств, організацій та господарств району про надання дозволу на проектування і будівництво об`єктів промислового, житлового і соціально-культурного призначення виконком Хустської районної ради народних депутатів вирішив: «Хустському заводу техобладнання дозволити виступити замовником проєкта кварталу малоповерхової забудови в [ADDRESS] для забудови його підприємствами міста господарським способом. Хустській міській раді розробити заходи і забезпечити їх виконання про участь згаданих підприємств в будівництві інженерних мереж кварталу». 29 лютого 1988 року виконавчим комітетом Хустської міської ради прийнято рішення за № 180 «Про дозвіл на житлове будівництво». Зі змісту цього рішення вбачається, що виконком Хустської міської ради вирішив виділити земельну ділянку для будівництва одного з житлових будинків квартирного типу в [ADDRESS] заводу технологічного обладнання 0,2 га. Після отримання усіх дозвільних документів, виділення земельної ділянки під забудову було розпочате будівництво. 24 жовтня 1994 року Хустський завод технологічного обладнання провів спільне засідання адміністрації профкому підприємства, на порядку денному якого було винесено питання «Про купівлю членами трудового колективу фундаменту 8-ми квартирного житлового будинку по [ADDRESS] ». Зі змісту цього протоколу вбачається, що згідно рішення трудового колективу дозволити працівникам заводу: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] купівлю недобудованого фундаменту 8-ми квартирного будинку по [ADDRESS] згідно заводського положення». В подальшому між директором заводу технічного обладнання і позивачем було укладено договір купівлі-продажу недобудованої квартири по позиції [ADDRESS] по собівартості згідно рішення конференції трудового колективу. Разом в предметі даного договору позивачу було продано матеріальні цінності згідно оціночного акту. В подальшому позивач викупив усі недобудовані квартири в приватну власність. 29 вересня 1997 року XVII сесією ХХІІ скликання Хустської міської ради було прийняте рішення «Про упорядкування найменувань вулиць міста» згідно якого міськрада вирішила перейменувати такі існуючі вулиці міста: «30. [PERSON] ». 29 грудня 2002 року позивачем було виготовлено державний акт про право власності на землю розміром 0,0126 га по [ADDRESS] . У лютому місяці 2003 року він купив земельні ділянки у суміжних власників земельних ділянок і у цьому ж місяці 2003 року виготовив один державний акт про право власності на землю по вказаній адресі площею 0,0486 га. Оформивши усі необхідні документи, позивач мав намір добудувати незавершене будівництво, однак під час проведення будівельних робіт виникла перепона зі сторони відповідачки, яка самовільно перекрила фактичний доступ до незавершеного будівництва позивача, захопивши ділянку загального користування дорогу. Отже, під`їзд до незавершеного будівництва позивача зі сторони земельної ділянки відповідачки незаконно обмежено, що призводить до порушення права власності позивача, яке полягає у неможливості ним вчиняти дії щодо власного нерухомого майна земельної ділянки і незавершеного будівництва. Починаючи вчиняти дії, спрямовані на захист власних інтересів, позивач дізнався, що рішенням 17 сесії 21 скликання Хустської міської ради від 27.05.1994 року було вирішено передати [PERSON] земельну ділянку площею 0,1526 га, з них для обслуговування житлового будинку 0,1 га та ведення особистого підсобного господарства 0,0526 га. На підставі цього рішення відповідачці було видано 02.11.1994 року за № 117 державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-013-00183. Позивач вважає, що рішення 17 сесії 21 скликання Хустської міської ради від 27.05.1994 року про передачу у власність відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 0,1526 га, з них для обслуговування житлового будинку 0,1 га та ведення особистого підсобного господарства 0,0526 га незаконним, тобто таким, що прийняте з грубим порушенням ст. 30 Закону України «Про власність», ст.2, 4, 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, ст. 3 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», у зв`язку із чим воно підлягає скасуванню, а державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК -013-00183, який видано 02.11.1994 року за № 117, недійсним. В обґрунтування незаконності оспорюваного рішення міськради позивач посилається на те, що це рішення порушує його право власності на придбаний об`єкт незавершеного будівництва, оскільки із незавершеним будівництвом до нього перейшло право користування земельною ділянкою, на якій знаходився об`єкт. Згідно викопіювання із генерального плану забудови незавершеного будівництва позивача вбачається, що із обох боків цієї будівлі передбачено відступ від фундаменту у розмірі 1 метра, а від крайньої межі цього відступу передбачена дорога, яка зайнята відповідачем. Встановлення відповідачкою огорожі щодо земельної ділянки, яка згідно плану виділена під обслуговування будівлі у розмірі 1м і 6 м на дорогу свідчить про грубе порушення ст. 4 Земельного кодексу України (чинною на момент виникнення правовідносин), якою передбачено, що не можуть передаватися у приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, пасовища, сінокоси, набережні, парки, міські ліси сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів). Однак, незважаючи на дану заборону відповідачка подала до Хустської міської ради документи, яка на підставі цих документів прийняла оскаржуване рішення щодо надання відповідачці земельної ділянки, яка згідно даних генерального плану відноситься до земель загального користування проїзди, шляхи, що суперечить деяким із основних принципів місцевого самоврядування, які визначені ст. 3 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990 року №533-ХІІ. Позивач вважає, що відповідачка [PERSON] самовільно захопила земельну ділянку, щодо якої встановлено інше цільове призначення: встановлена заборона щодо передачі у приватну власність. Дана обставина свідчить про те, що оспорюване рішення міськради є незаконним і підлягає скасуванню, а оспорюваний державний акт на землю визнанню недійсним. \~ В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на наведені в позові обставини. Відповідачка [PERSON] та її представник позов заперечили, посилаючись на поданий відзив. (т. 1 а.с. 204-205). Представник відповідача Хустської міської ради Столець В.Й. також позов заперечив, посилаючись на поданий міськрадою відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 215-220). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідачка [PERSON] є сусідніми землекористувачами. Відповідачка [PERSON] виготовила Державний акт на право на землю, який їй було видано 02 листопада 1994 року серія ЗК-013-00183 на підставі рішення 17 сесії 21 скликання Хустської міської ради від 27.05.1994 року. Позивачем було виготовлено Державний акт на право власності на землю розміром 0,0126 га по [ADDRESS] . Після придбання земельних ділянок суміжних користувачів у лютому 2003 року він виготовив новий Державний акт на землю площею 0,0486 га. Позивач стверджує, що оспорювані рішення Хустської міської ради та Державний акт порушують Земельний кодекс України, який діяв на той час, оскільки Хустська міська рада не змінила цільове використання земельної ділянки перед тим, як надати її у власність [PERSON] . Такі твердження позивача не доведені належними та допустимими доказами в суді. На підтвердження\~ права на земельну ділянку сторони в земельному спорі повинні надати суду документи, які згідно з законодавством можуть засвідчувати таке право. Позивач зазначає, що земельні ділянки придбані ним на підставі договорів купівлі-продажу (двох договорів), згідно з яким йому виготовлений державний акт на право приватної власності на землю. [PERSON] подано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №014223 на земельну ділянку площею 0,0486 га, виданий 10.02.2003 року за № 5467. Як вбачається з копій договорів купівлі-продажу, кожна з куплених ним земельних ділянок мала площу 0,0180 га. При приватизації відповідачкою [PERSON] земельної ділянки 1994 року для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства документація з виготовлення державного акту перевірялась працівниками земельного відділу Хустської міської ради. Були проведені виміри, відновлені і погоджені з сусідами межі земельної ділянки. Земельною ділянкою вона користується на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-013-00183, виданого 02.11.1994 року за № 117, на земельну ділянку площею 0,1526 га, з них 0,10 га для обслуговування житлового будинку, 0,0526 га для ведення особистого селянського господарства. Цей державний акт виготовлено відповідачкою на підставі рішення 17 сесії 21 скликання Хустської міської ради від 27.05.1994 року, тобто задовго до того, як позивач купив земельні ділянки від [PERSON] та [PERSON] та виготовив державний акт на право приватної власності на землю, на який він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Захопити відповідачка від позивача нічого не могла, оскільки його державний акт виготовлено через вісім років після приватизації нею своєї земельної ділянки та виготовлення її державного акту. Розмір наданої відповідачці [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, відповідає ст. 67 ЗК України 1990 року (0,10 га). Відповідно до ст. 56 ЗК 1990 року для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безоплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безоплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га. Отже, приватизація відповідачкою земельної ділянки розміром 0,1526 га, у тому числі 0,0526 га для ведення особистого підсобного господарства, не суперечила чинному на той час земельному законодавству. Жодних претензій щодо користування земельною ділянкою з боку державних, комунальних, контролюючих органів міста Хуст відповідачка [PERSON] ніколи не отримувала, жодних вимог щодо нібито захоплення нею чужої земельної ділянки жодним органом влади до неї не висувалось. Крім того, позивачем не подано жодних доказів на підтвердження того, що розмір та площа займаної ним на теперішній час земельної ділянки відповідає площі тої земельної ділянки, що надана йому за державним актом. [PERSON] правомірно, із дотриманням норм чинного на той час законодавства, набула право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, належного їй на праві власності та ведення особистого селянського господарства. Одержання нею земельної ділянки у приватну власність не може порушувати відповідне речове право позивача, оскільки у неї законне право власності виникло раніше, а тому відсутні правові підстави для визнання її Державного акту на землю недійсним. Також судом встановлено, що позивач вже пред`являв позов в суд до [PERSON] і рішенням Хустського районного суду від 13 червня 2013 року в задоволенні позовних вимого про визнання частково недійсним Державного акту, виданого [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 січня 2014 року вказане рішення залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду встановлено факт, який\~ згідно чинного законодавства (ст. 82 ЦПК України) не потребує доказування. А саме в ухвалі апеляційний суд зазначив, що позивачу було видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0148 га по [ADDRESS] лише у грудні 2002 року, а після покупки інших земельних ділянок, які знаходяться під будинком по зазначеній адресі, у лютому 2003 року позивач виготовив новий державний акт про право власності на всю належну йому земельну ділянку. З цього вбачається, що в час видачі [PERSON] державного акту про право власності на земельну ділянку цим актом жодні права позивача не були порушені, оскільки він став власником суміжної земельної ділянки лише більше ніж через вісім років після встановлення права власності на земельну ділянку [PERSON] . Що стосується твердження позивача про те, що Хустська міська рада не мала права приватизовувати земельну ділянку відповідачці [PERSON] через те, що ця земельна ділянка була виділена Хустському заводу технологічного обладнання, то такі твердження не відповідають дійсності. Позивачем не надано для підтвердження такого факту ніяких доказів. Хустська міська рада у своєму відзиві зазначає, що першочергово Хустський завод технологічного обладнання не був і не є на сьогоднішній день ані власником, ані належним землекористувачем земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки документа, який би підтверджував його право не розроблено та не існує, а отже у нього ніколи і не виникало прав на земельну ділянку за вищезазначеною адресою. За таких обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] , оскільки Хустська міська рада в межах своєї компетенції та чинного законодавства ухвалила оспорюване рішення і видала відповідачці [PERSON] державний акт на землю.

Outcome: dismissed