Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

І. Описова частина Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 08.06.2021 надійшла позовна заява, зі змісту якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 346569,79 грн за кредитним договором №б/н від 16.03.2015. Свій позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 16.03.2015, банком надав [PERSON] кредит в сумі 120000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків і станом на 17.10.2020 є заборгованість перед позивачем в сумі 346569,79 грн, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернутися до суду з відповідним позовом Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та повідомила, що наявна кредитна заборгованість відповідачем не погашена, а тому просила позовні вимоги задовольнити. Також на запитання суду представник позивача зазначила, Крім того представник позивача [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що відповідач оформляв кредитні правовідносини лише один раз, що підтверджується особовим розрахунком заборгованості, який наявний в матеріалах справи. Також представник позивача підтвердила, що саме ця заборгованість за кредитними зобов`язаннями уже була предметом розгляду в Голованівському районному суді Кіровоградської області у цивільній справі ЄУН 384/679/19. Факт наявності різних анкет-заяв у матеріалах справи під час розгляду справи ЄУН 384/679/19 та цієї справи вказує на один правочин та анкета-заява, яка наявна у справі, була перепідписана відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував. обґрунтував підставами, які викладені у поданому відзиві, згідно з яким зазначив, що позивач вже звертався до відповідача з аналогічним позовом. Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області у справі №384/679/19 від 23.06.2020 в задоволенні позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК"до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Підстави для звернення з позовом були ідентичними зі справою 384/679/19. Отже відповідно до ч.3 ст. 255 ЦПК України, справа може бути закрита в частині стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 121332,01 грн, а як наслідок і за відсотками за користування кредитом, які нараховані на цю суму. Крім того, позов обґрунтовано тим, що [PERSON] на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг № б/н від 16.03.2015 отримав кредит у розмірі 120000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не погоджувався з умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку та Тарифами банку, які викладені на сайті банку та витяг з яких наданий до суду. Надані банком витяги не містять підпису відповідача, а отже не можливо встановити чи ознайомлювався [PERSON] саме з тими умовами та тарифами, які надані банком. Також позивач не мав законних підстав для нарахування відсотків за користування кредитом, які передбачені умовами та тарифами, що надані банком у вигляді витягів зі сайту. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду України, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц приєднання заявою-анкетою до " Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів Банку", які викладені на сайті банку, не можуть вважатися належно укладеним кредитним договором. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ " ПРИВАТБАНК" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного суду, представник відповідача вважає, що нарахування відсотків за користування кредитом є безпідставними та стягненню не підлягають. Зі змісту виписки наданої за договором № б/н станом на 17.03.2021 з`ясовано, що відповідач перевищив кредитний ліміт у розмірі 120000,00 грн ще 31.08.2017 та з того часу його не погашав. Тобто право вимоги у банку виникло ще 31.08.2017. З цим позовом банк звернувся до суду лише в кінці квітня 2021 року, тобто після спливу 3 років з моменту виникнення можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України позивач вважає, що до даних позовних вимог підлягає застосуванню наслідки спливу позовної давності - відмова у задоволенні позовних вимог. Представник позивача 01.07.2021 надав до суду відповідь на відзив згідно з яким просить задовольнити позовні вимогу банку у повному обсязі. Зі змісту відповіді зазначено, що посилання відповідача на судове провадження №384/679/19 не повинні прийматися судом до уваги, оскільки заборгованість відмінна від тієї, що була раніше. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписанням заяви, банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку - договорі банківського обслуговування в цілому. Отже зазначені документи складають договір про надання банківських послуг. Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Законодавчо не встановлено обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства. Виписка карткового рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами у справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи у справі не призначалися. Крім того, підпис позичальника на кредитному договорі свідчить про те, що позичальнику добре відомі і цілком зрозумілі всі умови цього договору і він вважає їх справедливими у відношенні до себе. Оскільки клієнт на сьогоднішній день не звертався до банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що доводить про прийняття клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення відповідача є необґрунтованими. Із розрахунку заборгованості та виписки за рахунком видно, що відповідач почав користуватися цією послугою банку починаючи з 2017 року, шляхом оплати карткою за товар понад кредитного ліміту. Починаючи з 28.04.2017 банком нараховувалися відсотки за користування овердрафтом. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 03.2021. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 14.04.2021 - до спливу терміну позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Ухвалою судді Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 29.04.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 26.05.2021 заяву судді Сорокіної О.О. про самовідвід у цивільній справі задоволено . Ухвалою судді Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 28.05.2021 заяву про самовідвід судді Галицького В.В. задоволено . Розпорядженням голови Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 31.05.2021 справа, в порядку ст. 31 ЦПК України була направлена на розгляд до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області . Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області Майстер І.П. від 18.06.2021 прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання. Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області Майстер І.П. від 26.11.2021 клопотання сторони відповідача про витребування доказів задоволено. ІІ. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ від 01.03.2018 ПАТ КБ «ПриватБанк» має організаційну правову форму акціонерного товариства, правовий статус суб`єкта - юридична особа, види діяльності за КВЕД - 2010: 64.19. Інші види грошового посередництва; 64.92. Інші види кредитування; 64.99.Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення); 66.11 Управління фінансовими ринками; 66.12. Посередництво за договорами по цінних паперах або товарах; 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення (а.с. 67 ). Згідно з банківською ліцензією № 22 від 05.10.2011, АТ КБ «ПриватБанк» має право надання банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» (а.с.68). Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» зареєстроване як юридична особа 19.03.1992, основний вид економічної діяльності, 64.19 - інші види грошового посередництва (а.с.69). Із анкети-заяви [PERSON] про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку від 16.03.2005 встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір із [PERSON] . Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 120000 гривень, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації ( а.с. 17, 19). У заяві зазначено, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і погоджується з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані у письмовому вигляді. Зазначена заява скріплена підписом позичальника. До кредитного договору банк додав Тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 16.03.2015 станом на 17.10.2020 становить 346569 гривень 79 копійок та складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 121332 гривні 01 копійка; заборгованості за відсотками в сумі 225237 гривень 78 копійок ( а.с. 10-14). За даними виписки за договором б/н станом на 17.03.2021, виданої на [PERSON] , підтверджується факт користування кредитними картками (а.с.75-116). З матеріалів цивільної справи ЄУН 384/679/19 за позовом АТ КБ "ПРИВТАБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості з`ясовано, що рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2020 в задоволенні позову відмовлено. Зі змісту рішення 20 лютого 2015 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] було укладено кредитний договір у формі анкети-заяви, складовими та невід`ємними частинами якої є "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи Банку", згідно з якими відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 120000 грн на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації . З наданих розрахунків заборгованості, якими позивач обґрунтовував свої вимоги вбачається, що станом на 08 вересня 2019 року [PERSON] мав заборгованість у розмірі 297426 грн 37 коп, яка складається з 121332 грн 01 коп заборгованості за кредитом, 176094 грн 36 коп заборгованості за процентами користування кредитом. Постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" залишено без задоволення, а заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2020 року без змін. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Суд досліджуючи докази з`ясував, що 16.03.2015 відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ( т.1 а.с.19). Водночас в матеріалах цивільної справи ЄУН 384/679/19 наявна інша анкета-заява від 20.02.2015, яка підписана [PERSON] про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ( справа замінник т.1 а.с. 14). Отже суд не може закрити цивільну справу за клопотанням представника відповідача, так як матеріали справи містять різні підстави позовних вимог, що не допускає можливості закриття провадження у цій справі в частині стягнення тіла кредиту. Суд також співставив розрахунки заборгованості [PERSON] станом на 17.10.2020 ( т.1 а.с. 8-16), а також у цивільній справі ЄУН 384/679/19 за кредитним договором № б/н від 16.03.2015, станом на 08.09.2019, які є ідентичними. Також суд приймає і позицію представника позивача, яка повідомила, що із [PERSON] укладався лише один кредитний договір, що підтверджується змістом наявних розрахунків як цивільній справі ЄУН 384/679/19 так і у цій цивільній справі. Заборгованість, яка вже була предметом розгляду цивільної справи ЄУН 384/679/19, це та ж сама заборгованість, що є предметом розгляду у цій цивільній справі, а [PERSON] просто перепідписав іншу анкету-заяву. Встановлені судом обставини свідчать про те, що Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 16.03.2015, в той час як на підтвердження своїх позовних вимог посилається на докази, які доводять наявність заборгованості у відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н від 20.02.2015, що було предметом розгляду у цивільній справі ЄУН 384/679/19. Отже суд встановив, що з метою захисту своїх прав АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] з вимогами про звернення стягнення кредитної заборгованості, за результатами розгляду яких є заочне рішенням суду від 23.06.2020, яким в задоволенні позову відмовлено . Рішення суду набрало законної сили 24.06.2020. Суд зазначає, що повторне звернення про стягнення заборгованості з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства не передбачено. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення для справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту є безпідставними. Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, позовні вимоги про стягнення заборгованості за процентами є похідними вимогами від позовної вимоги про стягнення грошових коштів у сумі 121332,01 грн, в задоволенні якої суд відмовив, а тому вони також не підлягають задоволенню. Суд наголошує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також згідно з статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, оскільки вони є безпідставними. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 5198,55 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі\~викладеного,\~відповідно до\~ст.ст.11,\~207,\~526,\~629,\~634,\~638,\~1054\~ЦК України,\~

Outcome: dismissed