Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути із Державного підприємства «Антонов» на свою користь 1 000 000 (один мільйон) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 11 жовтня 2016 року близько 20 год. 21 хв. поблизу будинка № 3-А по вулиці Свято-Покровській в смт. Гостомель Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLVO 960», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які переходили проїжджу частину вулиці Свято-Покровської в смт. Гостомель Київської області. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди його донька [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці ДТП. За вказаним фактом слідчим управлінням ГУ НП в Київській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016110000000349 від 12.10.2016, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Із листів Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.12.2019 та від 14.05.2020 вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Оскільки під час дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] виконував трудові обов`язки водія ДП «Антонов», то вважає, що саме це підприємство повинно нести відповідальність за шкоду, спричинену його працівником. Також звертає увагу, що перелічені обставини є встановленими у рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.01.2021 у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Дане рішення постановою Київського апеляційного суду від 28.04.2021 залишено без змін (справа № 373/637/20). Зазначає, що смертю доньки йому завдано значні душевні та моральні страждання, розмір яких він оцінює в один мільйон гривень, які на його думку лише частково компенсують емоційні страждання та витрати пов`язані з відновленням психічного та фізичного стану. Разом з цим, посилається на правову позицію Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 759/6119/16, згідно якої звернення потерпілого до суду з заявою про відшкодування до моменту ухвалення вироку щодо особи, з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, не є передчасним, оскільки суд, розглядаючи заяву потерпілого, вирішує питання про розмір відшкодування, а не вину особи. Вказані обставини змусили його звернутися до суду, оскільки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Ухвалою суду від 23.11.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання на 21.12.2021. 16.12.2021 надійшло клопотання від представника відповідача Наливайка Д.О. , в якому він просив провести судове засідання, що призначене на 21.12.2021 у режимі відеоконференції. 17.12.2021 надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про витребування доказів від ДП «Антонов», в якому представник відповідача Наливайко Д.О. просив відмовити в задоволенні позову. Вважає, що дана дорожньо-транспортна пригода виникла саме з вини [PERSON] , оскільки вона порушила підпункти «а», «б» пункту 4.14, пункти 1.5, 1.3 та 4.4 ПДР України. Також, наголошував, що в даній справі не було постановлено судом обвинувального та виправдувального вироку відносно водія [PERSON] , відсутнє рішення суду про притягнення водія до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Також, просив врахувати, що до позовної заяви не додано жодного документу, який би підтверджував понесені позивачем витрати на лікування свого фізичного чи розумового стану. За вказаних обставин вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову та стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн (а.с. 71-77). 21.12.2021 надійшло клопотання від позивача [PERSON] , в якому він повідомляє, зокрема, що не бажає вирішити спір шляхом примирення, не заявляє інших заяв по суті спору та просить розглянути справу без його участі. Ухвалою суду від 21.12.2021 підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 24.01.2022. 12.01.2022 надійшло клопотання від представника відповідача Наливайка Д.О. , в якому він просив провести судове засідання, що призначене на 24.01.2022 у режимі відеоконференції. 24.01.2022 розгляд справи відкладено до 14.02.2022. 14.02.2022 судове засідання не відбулося, у зв`язку з технічними неполадками в мережі інтернет. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав клопотання про те, що просить позов задовольнити та розглянути справу без його участі (а.с.110). Представник відповідача Наливайко Д.О. позов не визнав, заперечував проти його задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позов. Визнав факт заподіяння смерті [PERSON] автомобілем, що належить ДП «Антонов», та перебування за кермом автомобіля [PERSON] , який перебував з даним підприємством у трудових правовідносинах. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 12.10.2016 слідує, що 11.10.2016 близько 20 год. 21 хв. поблизу будинка № 3-Б по вулиці Свято-Покровській в смт. Гостомель Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLVO 960», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які переходили проїжджу частину вулиці Свято-Покровської в смт. Гостомель Київської області. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих травм загинула на місці ДТП, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження та була доставлена до Ірпінської ЦМЛ (а.с. 20). Зазначений факт ДТП, причини та обставини її настання, знайшли своє підтвердження у: - висновку експерта № 462 від 28.10.2016, з якого вбачається, що в [PERSON] виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Утворились вони від дії тупого (их) предмету (ів), можливо при падінні з вертикального положення та додатковим прискоренням, в строк - 11.10.2016 (а.с. 16-17); - листі Головного управління Національної поліції в Київській області від 14.05.2020 (а.с.19); - висновку експерта № 19/8-02/1507 від 01.12.2016, з якого вбачається, що наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] автомобілем марки «VOLVO 960», номерний знак [NUMBER] , відбувся на смузі руху в напрямку до автодороги „Київ-Ковель", перед початком уламків скла фари (а.с. 22-27). - письмових поясненнях від 12.10.2016 водія [PERSON] , надані слідчому відділу розслідування ДТП СУ ГУ Національної поліції в Київській області О.О.Іванюку (а.с. 38-40). - рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.01.2021 у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.04.2021 (справа № 373/637/20)(а.с. 43-57). Із свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , що видане Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 13.10.2016 вбачається, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 14). Причини смерті [PERSON] встановлені та посвідчені лікарським свідоцтвом про смерть № 462 від 13.10.2016 та довідкою про причину смерті від 13.10.2016 (а.с.15). Позивач є батьком померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане Переяслав-Хмельницьким міським відділом ЗАГС Київської області від 03.05.1993 (а.с.13). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником транспортного засобу марки «VOLVO», реєстраційний номер [NUMBER] , є ДП «Антонов» (а.с. 21). Відповідно до розпорядження начальника цеху 39 ДП «Антонов» № 73 від 2015 року за [PERSON] був закріплений автомобіль марки «Вольво-960», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.37). Згідно копії подорожнього листа від 11.10.2016 водієм автомобіля марки «VOLVO», реєстраційний номер [NUMBER] , був [PERSON] (а.с.35-36). Із копії поліса № АК/4876213 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volvo 960», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ СК «Арсенал страхування». Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000, 00 грн, за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн, розмір франшизи - 0,00 грн (а.с.41). Транспортний засіб марки «VOLVO 960», реєстраційний номер [NUMBER] , перебував у технічно справному стані, що підтверджується протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу № 00590-04990-16 від 08.08.2016 та висновком експерта № 19/8-02/1508 від 09.11.2016 (а.с.42; 28-34). Суд приймає до уваги подані сторонами докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Постановою слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області від 30.09.2017 вищезазначене кримінальне провадження було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, в зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 78-85). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Статтею 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Разом з тим, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема і транспортних засобів. Частиною другою ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм ст. 1187 та ст. 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. З врахуванням вищезазначеного, шкода (в тому числі і моральна), завдана внаслідок ДТП водієм, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-108цс13, від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16, від 16.04.2020 у справі № 213/994/16-ц. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18 та інших. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11 жовтня 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLVO 960», д.н.з. [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] та який належить відповідачу ДП «Антонов», та пішоходів [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , яка є донькою позивача від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці ДТП. Факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, знайшли підтвердження у висновку експерта № 462 від 28.10.2016; листі Головного управління Національної поліції в Київській області від 14.05.2020; висновку експерта № 19/8-02/1507 від 01.12.2016; письмових поясненнях від 12.10.2016 водія [PERSON] та рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.01.2021 у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Антонов» про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.04.2021 (справа № 373/637/20). Факт смерті [PERSON] підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, причинно-наслідковий зв`язок між її смертю та тілесними ушкодженнями, що були нею отримані внаслідок ДТП підтверджується матеріалами справи. На момент дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] перебував у трудових відносинах із ДП «Антонов». Будь-яких даних, які б свідчили, що смерть [PERSON] настала внаслідок непереборної сили або її особистого умислу, суду не надано. Таким чином, відповідач ДП «Антонов», як власник джерела підвищеної небезпеки, та роботодавець особи, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності вини свого працівника - водія [PERSON] . Суд критично оцінює постанову слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод СУ ГУНП в Київській області від 30.09.2017, згідно якої дане кримінальне провадження за статтею 286 КК України було закрито, оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 19.11.2019 дана постанова скасована. Аргумент представника відповідача Наливайка Д.О. про те, що дана дорожньо-транспортна пригода виникла саме з вини [PERSON] , оскільки вона порушила правила дорожнього руху України не знайшов свого підтвердження та відхиляється судом. З огляду на викладене, відсутність вини водія транспортного засобу, що належить відповідачу, закриття кримінального провадження відносно нього та продовження розслідування не звільняє володільця, який є одночасно роботодавцем цього водія, від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Під час розгляду справи не встановлено, що ДТП трапилась внаслідок умислу, зокрема, пішохода [PERSON] або непереборної сили, тому відсутні підстави для відмови у відшкодуванні моральної шкоди. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи той факт, що при розгляді даної заяви вирішується питання згідно позовних вимог про розмір відшкодування позивачу шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, а не питання про вину особи, та враховуючи висновки Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 11.04.2018 у справі 759/6119/16-ц), дійшов висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди суд виходить з того, що моральна шкода позивачу завдана смертю його дочки, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивача душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з його боку на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Враховуючи ступінь спричиненої позивачу шкоди, пов`язаної зі смертю його доньки [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем марки «VOLVO 960», д.н.з. [NUMBER] та який належить відповідачу ДП «Антонов», і завдані у зв`язку з цим моральні страждання, суд вважає що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково в розмірі 250 000 гривень, що буде справедливим та відповідатиме принципам розумності та виваженості. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, параграф 23, рішення від 18.07.2006). Питання витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень, судом не вирішувалась, оскільки протягом розгляду справи позивачем не заявлялось клопотання про їх стягнення та на їх понесення позивачем не надано суду жодного підтверджуючого документу (ст. 137 ЦПК України). В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати слід стягнути із відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial