Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог від 02 лютого 2021 року, в якості обґрунтування заявлених вимог вказав, що відповідно до п. 1 Наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 12.03.2019 за № 31- а позивач був призначений на посаду начальника філії «ВІЙСЬКТОРГ» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС». Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 29 жовтня 2020 року за № 181-а [PERSON] за його згодою, з посади начальника філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» було переведено тимчасово до дня прийняття фактичного виходу на роботу на посаду начальника дільниці № 1 (м. Новомосковськ) філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» з 02 листопада 2020 року. У зв`язку з виробничою необхідністю і накладеними арештами на рахунки підприємства для забезпечення належної роботи, позивач, як начальник філії за період з 01.09.2019 року по 27.10.2020 року витратив власні кошти на господарські потреби філії «ВІЙСЬКТОРГ» Концерну «Військторгсервіс». Відповідно до акту звірення розрахунків станом на 01 жовтня 2020 року заборгованість перед позивачем складала 76752,79 грн. Власні кошти які були витрачені позивачем, частково були повернуті. Проте станом на 30 жовтня 2020 року заборгованість філії перед [PERSON] становить 64341,61 грн. До моменту звернення до суду з даним позовом філія позивачу нічого не виплатила. Таким чином, позивач просить суд стягнути з Концерну «Військторгсервіс» філія «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] , заборгованість на загальну суму 64 341,61 грн., витрати на правову допомогу на суму 5000,00 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, в матеріалах справи мається клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві, відповідно до якого встановлено наступне. В обґрунтування понесених витрат позивач вказує, що під час перебування на посаді начальника філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» у зв`язку з виробничою необхідністю і накладеними арештами на рахунки підприємства, останнім за період з 01.09.2019 року по 27.10.2020 року було витрачено власні кошти на господарські потреби філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс», а саме для закупівлі продуктів харчування та товарів першої необхідності для магазинів філії. Доказом понесених витрат з боку позивача, є авансові звіти та розшифровка змісту операцій за період з 01.09.2020 року по 27.10.2020 року. Концерн «Військторгсервіс» категорично не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки позивач [PERSON] ніколи не був керівником філії «Південна», і не перебував з даною філією в жодних трудових або договірних відносинах, не здійснював жодних витрат на користь даної філії, а тому Концерн «Військторгсервіс» вважає будь-які позовні вимоги позивача до Концерну в особі філії «Південна» необґрунтованими та безпідставними. Як свідчать документи долучені до матеріалів справи, на підтвердження понесених власних особистих витрат, позивачем до позовної заяви долучено Акт звірення розрахунків дебіторської та кредиторської заборгованості з вересня по жовтень 2020 року. Однак, проведений аналіз зазначеного Акту звірення розрахунків дебіторської та кредиторської заборгованості по змісту операцій, свідчить лише про видачу [PERSON] протягом вересня-жовтня 2020 року підзвітних сум філії «Військторг» та несення ним адміністративних витрат та поштових витрат. Дані документи не містять жодних авансових звітів на які посилається позивач, також, з даних бухгалтерських операцій жодним чином не можливо встановити, що позивач поніс витрати власних коштів на господарські потреби філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» для закупівлі продуктів харчування та товарів першої необхідності для магазинів. Авансовий звіт звіт підзвітної особи на бланку типової форми про витрачання грошей, виданих їй наперед (авансом) юридичною особою для виконання певного службового доручення. У звіті зазначаються призначення авансу, розмір його суми та перелік фактичних витрат, що підтверджуються доданими відповідними первинними документами. Якщо видача авансу була пов`язана з виконанням доручення у службовому відрядженні, то до авансового звіту додається також пояснювальна записка про виконану роботу. Окрім того, такий звіт складають, коли працівник витратив власні кошти під час відрядження чи на господарські потреби. Авансовий звіт перевіряє бухгалтерія, затверджує керівник, він є підставою для списання виданого авансу. Окремо, Концерн відзначає, що позивач повідомляє суду недостовірну інформацію про накладення арештів на рахунки філії «Військторг», що стало підставою для несення з боку позивача даних власних витрат. Жодних арештів за час, коли начальником філії «Військторг» Концерну був позивач та по даний час на розрахункові рахунки філії накладено не було. Крім того, сам позивач не надає суду жодних доказів арешту розрахункових рахунків філії, що стало підставою для витрачання ним власних грошових коштів. Концерн «Військторгсервіс» вважає долучений до матеріалів справи Акт звірення розрахунків дебіторської та кредиторської заборгованості з вересня по жовтень 2020 року неналежним документом, що може виступати доказом заборгованості Концерну «Військторгсервіс» перед [PERSON] . Акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. До того ж, відповідно до юридично значимих дій, що свідчать про визнання особою свого боргу, належить зокрема, підписання в межах позовної давності уповноваженою на це особою боржника разом з кредитором Акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості, тощо. Однак, за наступних суттєвих умов: по-перше, якщо інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами, по-друге, у разі, якщо акт містить підписи осіб уповноважених на вчинення правочинів у тому числі щодо його підписання сторонами. Інформація відображена в Акті звірення розрахунків дебіторської та кредиторської заборгованості з вересня по жовтень 2020 року не підтверджена з боку позивача жодними первинними документами, даний Акт не може виступати належним доказом, яка підтверджує будь-яку заборгованість Концерну «Військторгсервіс» перед позивачем. Таким чином, представник відповідача просить суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» про стягнення понесених витрат згідно авансових звітів в повному обсязі. Від позивача та його представника відповіді на відзив до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. [PERSON] , 1982 року народження, відповідно до п. 1 Наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 12.03.2019 за № 31-а був призначений на посаду начальника філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс». На підставі наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» № 181-а від 29 жовтня 2020 року [PERSON] , за його згодою, переведено з посади начальника філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс», на яку він був переведений тимчасово до дня прийняття та фактичного виходу на роботу основного працівника із збереженням посади за попереднім місцем роботи, на посаду начальника дільниці № 1 (м. Новомосковськ) філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» з 02 листопада 2020 року. У зв`язку з виробничою необхідністю і накладеними арештами на рахунки підприємства для забезпечення належної роботи, [PERSON] , як начальник філії за період з 01 вересня 2019 року по 27 жовтня 2020 року витратив власні кошти на господарські потреби філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс», а саме: для закупівлі продуктів харчування та товарів першої необхідності для магазинів філії. Відповідно до акту звірення розрахунків станом на 01 жовтня 2020 року заборгованість перед [PERSON] складала 76 752,79 грн. [PERSON] були надані до бухгалтерії чеки з великих торгівельних мереж для закупівлі продуктів харчування та товарів першої необхідності для магазинів філії. Власні кошти які були витрачені позивачем частково були повернуті відповідачем. Станом на 30 жовтня 2020 року заборгованість філії перед [PERSON] становить 64 341,61 грн. Протягом вказаного періоду позивач витратив для потреб філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» 85 172,44 грн. Однак, відповідач повернув лише 20 830,83 грн. Решта коштів у сумі 64 341,61 грн. залишилася невідшкодованою. 27 жовтня 2020 року [PERSON] при переведенні на посаду начальника дільниці № 1 (м. Новомосковськ) філії «Східна» Концерну «Військторгсервіс» звернувся до бухгалтерії відповідача про повернення коштів згідно авансових звітів у сумі 64 341,61 грн. та просив перерахувати їх на зарплатну картку разом з зарплатою, але нажаль грошові кошти так повернуті і не були. Відповідно до Акту звірення розрахунків дебіторська та кредиторська заборгованість з вересня по жовтень 2020 року встановлено, що станом на 30 жовтня 2020 року сальдо становить 64 341,61 грн. Зобов`язання, що виникають із вчинення дій у майнових інтересах іншої особи без її доручення врегульовано главою 79 ЦК України (ст.ст. 1158-1160 ЦК України). Правовим регулюванням глави 79 ЦК України охоплюються відносини щодо: 1) рятування чужого майна; 2) ведення чужих справ без доручення. Оскільки діяльність без доручення іншої особи є втручанням у сферу її майнових інтересів, то ЦК України встановлює, що це можливе лише за умови, що цим інтересам загрожує небезпека. Оскільки за наявності цих умов вчинення дій в чужих інтересах без доручення санкціонується ЦК України, то така діяльність є правомірною дією. Саме ці правомірні дії є підставою виникнення зобов`язань внаслідок вчинення дій в інтересах іншої особи без її доручення. Так, відповідно до приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 1158 ЦК України якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. Вказані зобов`язання виникають за таких умов: 1) майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків. При цьому правове значення має реальна, а не уявна небезпека майновим інтересам іншої особи. Реальна небезпека - це можливість настання невигідних для особи майнових наслідків, котра при відсутності запобіжних заходів може перетворитися у дійсність; 2) це повинні бути дії без доручення особи, в інтересах якої ці дії відбуваються; 3) дії повинні вчинятись на користь іншої особи, тобто спрямовані на попередження, усунення або зменшення невигідних для неї майнових наслідків. Суб`єктами вказаного зобов`язання є особа, чиїм майновим інтересам загрожує небезпека (господар, домінус) та особа, яка вчинила дії в інтересах господаря без його доручення (гестор). Згідно з ст. 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Важливою передумовою виникнення у гестора права на відшкодування понесених витрат є виконання ним передбаченого ч. 2 ст. 1158 ЦК України обов`язку при першій нагоді повідомити господаря про діяльність у його майнових інтересах. Якщо гестор не виконав свого інформаційного обов`язку, то він втрачає право вимагати відшкодування зроблених витрат (ч. 2 ст. 1160 ЦК України). Гестор усвідомлює спрямованість своїх дій щодо запобігання, усунення або зменшення невигідних наслідків майновим інтересам домінуса. Таке обмеження пов`язане зі специфікою ведення справ іншої особи без її доручення, котре ґрунтується на засадах солідарності, врахування суб`єктів даних відносин. Необхідність ведення чужих справ виникає тоді, коли цивільним правам та інтересам іншої особи загрожує небезпека, тобто існує потреба у захисті майнових інтересів іншої особи. При цьому необхідність самоправного втручання у чужі справи зумовлюється не тільки існуванням небезпеки чужим майновим інтересам, а ще й тими обставинами, що гестор не може сповістити господаря й одержати від останнього згоду на зазначені дії. Отже, при можливості повідомити господаря про дії в його інтересах гестор має зробити це при першій нагоді, а той, хто не виконав цей обов`язок, втрачає право на відшкодування витрат, бо недостатньо врахував інтереси господаря. Право на відшкодування витрат виникає за певних умов. По-перше, підлягають відшкодуванню витрати, які фактично вже були зроблені, а не лише планувалися на майбутнє. По-друге, відшкодування витрат можливе, якщо вони були необхідними, тобто, виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Це означає, що витрати, які не здійснив би за даних обставин сам господар, відшкодуванню, як правило, не підлягають. Саме словосполучення «вчинення дій в майнових інтересах іншої особи» передбачає, що зобов`язання, врегульоване главою 79 ЦК України, виникає лише тоді, коли дії вживаються, виходячи з їхньої очевидної користі для заінтересованої особи. Оскільки, категорія «очевидної користі» є оціночною, то в кожному конкретному випадку вона повинна співвідноситися з загальними принципами (засадами) цивільного законодавства і передусім з принципами розумності та добросовісності. Іншими словами, особа, вживаючи заходів в інтересах іншої, по-перше, повинна робити це таким же чином, як заінтересована особа або інший розумний учасник цивільного обороту; по-друге, витрати, понесені у зв`язку з діями в чужому майновому інтересі, не повинні бути обтяжливими для заінтересованої особи, що визначається шляхом співставлення розміру витрат гестора і майнових втрат домінуса, яких би він зазнав, якби відповідні дії не були здійснені гестором. У разі придбання працівником за власні готівкові кошти товарів для потреб підприємства до бухгалтерської служби подається у визначені законодавством строки Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. У випадку, коли керівник підприємства підтвердив доцільність та обґрунтованість здійснених працівником витрат і затвердив зазначений Звіт, бухгалтерська служба, відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств та організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291, відображає в бухгалтерському обліку зобов`язання перед підзвітною особою, визнане підприємством, за кредитом субрахунку 372 «Розрахунки з підзвітними особами» рахунку 37 «Розрахунки з різними дебіторами». В даній справі позивачем до позовної заяви долучений лише Акт звірення розрахунків дебіторської та кредиторської заборгованості з вересня по жовтень 2020 року, який свідчить лише про видачу [PERSON] протягом вересня-жовтня 2020 року підзвітних сум філії «Військторг» та несення ним адміністративних витрат та поштових витрат. З даних бухгалтерських операцій жодним чином не можливо встановити, що позивач поніс витрати власних коштів на господарські потреби філії «Військторг» Концерну «Військторгсервіс» для закупівлі продуктів харчування та товарів першої необхідності для магазинів. Таким чином, дані документи не містять авансових звітів, а даний Акт не може виступати належним доказом, який підтверджує будь-яку заборгованість Концерну «Військторгсервіс» перед позивачем. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з вимогами п. 1- 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що ними не підтверджуються доводи позивача [PERSON] про здійснені ним витрати власних грошових коштів на користь відповідача. Та оскільки доводи представника відповідача не були спростовані позивачем та його представником шляхом представлення належних і допустимих доказів про виплату грошових коштів на погашення заборгованості перед ним як підзвітною особою, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову судові витрати зі сплати позивачем судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed