Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», за участю третіх осіб на стороні відповідача - приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личука Т.В., приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення безпідставно набутих коштів. В подальшому зменшив позовні вимоги та просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 22.02.2021, зареєстрований в реєстрі за №2238, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., яким запропоновано стягнути на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість, що виникла за кредитним договором №А05833966 від 09.06.2019 в загальному розмірі 10495,20 грн.; стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти при виконанні виконавчого напису від 22.02.2021, зареєстрований в реєстрі за №2238 в рамках виконавчого провадження №64996448 в розмірі 5174,90 грн. та судові витрати. Позивач вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки був вчинений без правових підстав, зокрема, не щодо посвідченого нотаріально кредитного договору, заборгованість за кредитним договором не є безспірною. На підставі постанови приватного виконавця Тимощука В.В. від 15.04.2021, виданої за виконавчим документом (виконавчий напис №2238 від 22.02.2021 року) в період з квітня 2021 року по жовтень 2021 року із заробітної плати [PERSON] було стягнуто 7118 грн. Оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» є виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №2238 від 22.02.2021 та в разі визнання його судом таким, що не підлягає виконанню, відпаде сама підстава для набуття ТОВ «Вердикт Капітал» коштів в сумі 5174,90 грн. стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження №64996448. У зв`язку з викладеним у разі задоволення позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, необхідним є стягнення з відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача суми 5174,90 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України. До судового засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Грабик В.В. не з`явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та розглянути справу в його відсутність. Представник відповідача - ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про зменшення витрат на правову допомогу (а.с. 77-80, 90-94). Відзив на позовну заяву мотивований тим, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість можна вважати безспірною, оскільки позивач у позові не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. Також жодним доказом не підтвержено фактично стягнуту суму на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Крім того, до позовної заяви не подано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату в сумі 3000,00 грн. Треті особи, як не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. та приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук В.В. в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 09.06.2019 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Дінеро» був укладений договір кредитної лінії №АG5833966, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит в сумі 1500 грн., встановлено потенційний ліміт кредитної лінії в сумі 20 000 грн., реальна річна відсоткова ставка 504,00%, дата повного погашення - 23.06.2019 (а.с. 53-56). Позивач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому утворилася заборгованість. На підставі договору відступлення прав вимоги №22-08/19 від 22.08.2019 та Додаткової угоди №5 про відступлення прав вимоги від 31.10.2019, укладеного між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «Вердикт Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ФК «Дінеро» за кредитним договором№АG5833966 від 09.06.2019 є ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 57-71). 22.02.2021 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис (реєстровий №2238), яким запропоновано звернути стягнення на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість, що виникла за кредитним договором №АG5833966 від 09.06.2019, з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро», (правонаступник: ТОВ «Вердикт Капітал», та [PERSON] (боржник), заборгованість за період з 31.10.2019 по 16.02.2021 у розмірі 9495,20 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 3500,00 грн.; сума заборгованості за відсотками та комісіями складає 5995,20 грн., а також 1000,00 грн. плата за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом (а.с. 12). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. від 30.03.2021 на підставі виконавчого напису від 22.02.2021 №2238, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було відкрито виконавче провадження №64996448, в межах якого винесено постанову від 15.04.2021 про звернення стягнення на доходи боржника [PERSON] (а.с. 14-15). Згідно із довідкою ТОВ «Венбест», з яким позивач [PERSON] перебуває в трудових відносинах, встановлено, що за постановою ВП №64996448 від 15.04.2021 щодо виконання виконавчого напису №2238 від 22.02.2021, із заробітної плати [PERSON] утримано 7118,00 грн. (а.с. 17). Згідно з інформацією приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. №3164 від 31.01.2022 встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. перебуває виконавче провадження №64996448 з виконання виконавчого напису №2238 від 22.02.2021 приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Личука Т.В. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт капітал» заборгованості у сумі 10495,20 грн. В ході виконання вище вказаного виконавчого провадження було стягнуто та перераховано: 200,00 гри. - як витрати виконавчого провадження; 517,46 грн. - як основна винагорода приватного виконавця; 300,00 грн. - як повернення сплаченого авансового внеску на користь ТОВ «Вердикт капітал»; 5174,90 грн. перераховано на користь ТОВ «Вердикт капітал» як борг згідно виконавчого документа. 1959,96 грн. перебуває на депозитному рахунку приватного виконавця до вирішення питання поновлення виконавчого провадження. При вчиненні оспорюваного виконавчого напису нотаріус керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. Згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса, передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 внесено зміни до зазначеного вище переліку документів. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом з назвою: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Так, у пункті 2 переліку вказано на можливість вчинення виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. На зазначений пункт 2 переліку посилався нотаріус у виконавчому написі. Проте, при вчинені виконавчого напису не враховано, що пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року на час їх застосування, а саме 17 травня 2017 року, був визнаний незаконним та нечинним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Зокрема, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року №23. У подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2 статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. При цьому, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання. Зокрема, пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом, не містив пункту 2 та стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених у простій письмовій формі, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до вказаної вище постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №172/1652/18 (провадження № 61-16749св19). Оскаржуваний у даній справі виконавчий напис вчинений нотаріусом 22.02.2021, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Укладений між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] кредитний договір №АG5833966 від 09.06.2019, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) Тому з урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, а відтак підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегає його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми 1212 ЦК України, викладених у постанові від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18) зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи: в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки суд дійшов висновку про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Тараса Володимировича від 22.02.2021 за реєстровим №2238 таким, що не підлягає виконанню і на підставі якого з позивача на користь відповідача було стягнуто 5174,90 грн., а також враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 1212 ЦК України, врахування яких при виборі й застосуванні норм права до спірних правовідносин згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України є умовою для законності рішення суду першої інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5174,90 грн. безпідставно набутих коштів. Суд розподіляє судові витрати згідно із ст. 141 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що 02.09.2021 між адвокатом Габрик В.В. та позивачем [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги №7 (а.с. 122). Відповідно до п. 2 вказаного договору розмір гонорару визначається за угодою сторін у розмірі співмірному складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг): часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи шляхом підписання акту виконаних робіт з розрахунку 40% прожиткового мінімуму для працездатних осіб за одну годину роботи адвоката. Замовник сплачує Виконавцю гонорар в розмірі 3000 грн. Інтереси позивача [PERSON] по цій справі у Вінницькому міському суді Вінницької області представляв адвокат Грабик В.В. згідно ордеру серії ВН №189699 (а.с. 30). Також адвокатом в підтвердження наданих послуг надано детальний опис робіт №ГВ-00001 від 13.01.2022 (а.с. 123). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №130/22 від 13.01.2022 [PERSON] сплатив адвокату Грабику В.В. 3000 грн. (а.с. 122а). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн. на правову допомогу адвоката по цій справі, оскільки понесені позивачем витрати на правову допомогу обгрунтовані та підтверджені належними доказами, підстави для зменшення витрат на правову допомогу відсутні. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесений судовий збір при зверненні до суду з даним позовом в сумі 1816,00 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454,00 грн.

Outcome: approved