Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

В січні 2021 року до суду надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису. В обґрунтування заяви заявник зазначила, що [PERSON] неодноразово вчиняв по відношенню до неї домашнє насильство, утримував її з сином проти її волі, забирав дитину та утримував дитину у невідомому для заявниці місці, не дозволяючись бачитись з сином. Вказувала, що, наразі триває кримінальне провадження, [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Заявник вказує, що між нею та [PERSON] триває судовий процес щодо визначення місця проживання дитини. В результаті вищенаведених дій, заявник має обґрунтовані побоювання, що [PERSON] знову може самостійно змінити місце проживання малолітнього сина, викрасти сина. У зв`язку з чим, заявник просила видати стосовно [PERSON] обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонити [PERSON] : наближатися на відстань ближчу ніж 100 метрів до місця, де знаходитиметься [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , у тому числі, але не обмежуючись, до місця їх проживання за адресою: [ADDRESS] , до місця розташування дошкільного закладу освіти, який відвідує малолітній [PERSON] , до місця роботи [PERSON] ; особисто контактувати з [PERSON] та з [PERSON] за виключенням випадку спільної участі у судових засіданнях, а також, коли присутніми при спілкуванні будуть представники Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та їх спільного малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2022 у справі було відкрито провадження. В судовому засіданні заявниця та її представник підтримали вимоги заяви, просили задовольнити, вказували, що наступне судове засідання щодо розгляду цивільної справи про визначення місця проживання дитини призначено на 28.04.2022. Заявниця має побоювання, що [PERSON] до цієї дати може викрасти дитину, або вчинити інші дії фізичного чи психологічного насильства по відношенню до неї. Вказувала, що [PERSON] організовує спостереження за заявницею, пише грубі та образливі повідомлення, тощо. Зазначила, що після насильницьких дій по відношенню до неї, вона та дитина звертались до лікарів, психологів за психологічною підтримкою і вона боїться, що їм з дитиною знову прийдеться пережити вказані травмуючи ситуації. Представник заінтересованої особи заперечував проти задоволення заяви, подав письмові заперечення, в яких наголошував, що батько дитини жодним рішенням не обмежений в спілкуванні з сином,тому, в ті періоди, про які говорить заявниця, він поїхав у відпустку на відпочинок зі своїм сином. Також наголошував на тому, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Зазначив, що це [PERSON] перешкоджає йому бачитись з сином, про що він неодноразово повідомляв в поліцію. Також представник повідомив, що, наразі, [PERSON] підписав трудовий договір щодо роботи на роботу в Угорщині на період з 03.02.2022 по 02.02.3023, відтак, він не зможе створювати будь яких перешкод, про які йде мова в заяві. Суд, заслухавши учасників по справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані до заяви, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних обставин. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює зобов`язання кожної держави, яка ратифікувала Конвенцію, поважати права людини шляхом гарантування кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, прав і свобод, визначних у Конвенції. Судовим розглядом встановлено, що 30 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] у них народився спільний син, [PERSON] . З 09 грудня 2020 року [PERSON] з сином почали проживати окремо від [PERSON] в орендованій квартирі за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю. 06 квітня 2021 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/16682/20 шлюб між сторонами було розірвано. З 25.12.2020 року по 25.04.2021 рік між сторонами діяла нотаріально посвідчена мирова угода про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, яка закріплювала право батька безперешкодно відвідувати та спілкуватися з дитиною за встановленим графіком (копія мирової угоди додається). На даний час у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться справа № 369/5961/21 про визначення місце проживання малолітнього [PERSON] 02 листопада 2021 року постановою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/22413/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП домашнє насильство, за результатами його дій у ніч з 4 на 5 серпня 2021 року. 13 грудня 2021 року постановою Київського апеляційного суду постанову суду першої інстанції було залишено без змін. 01 листопада 2021 року постановою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/22417/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП невиконання батьківських обов`язків, за результатами його дій у ніч з 4 на 5 серпня 2021 року. 06 грудня 2021 року постановою Київського апеляційного суду постанову суду першої інстанції було залишено без змін. Також, з наданих матеріалів вбачається, що [PERSON] на власний розсуд без погодження з матір`ю дитини та інформування її приймав рішення по відношенню до місця перебування дитини. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що вищеописані дії [PERSON] мали негативний вплив на психологічне здоров`я як заявниці так і дитини [PERSON] , [INFO] , які були вимушені звертатись до спеціалістів для отримання соціальної послуги кризового та екстреного втручання, психологічної допомоги. З матеріалів справи вбачається, що дитина з раннього віку постійно проживала зі своєю матір`ю, при цьому, розлучення матері та дитини у вищеописаних ситуаціях з ініціативи батька не було виправданим. При цьому, матеріалами справи доведено, що такі дії були неодноразові, раптові, неочікувані, а також те. що мати вживала всіх можливих заходів для того, щоб знайти дитину, а також, заході для відновлення психоемоційного здоров`я дитини. Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до пунктів 7, 8 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. В силу вимог ч. 2ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. При визначенні реальності погроз суд приймає до уваги їх форму, характер, місце, час, обстановку їх висловлення, характер попередніх взаємовідносин між винним і потерпілим. Особливе значення для суду має при цьому сприйняття погроз [PERSON] щодо подальшої неможливості матері бачити свою дитину. Насильство в сім`ї є однією з розповсюджених форм порушення прав людини. У більшості випадків протиправні дії проти когось із членів родини супроводжуються актами агресії, приниження та жорстокої поведінки. Подібні дії з боку насильника приводять до негативного фізичного, психічного та соціального стану здоров`я постраждалої особи чи кількох осіб, членів цієї родини. Як правило, найбільше страждають від сімейного насильства жінки, діти та люди похилого віку. Аналіз вищевказаних доказів у сукупності свідчать про те, що погрози та слова кривдника заявник сприймає реально. Як вже зазначалося, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до пунктів 4-6 це: - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування),навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборона вести листування, телефоні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через третіх осіб. Частиною 3 ст. 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Разом з цим, при ухваленні рішення, суд бере до уваги, що наступне засідання у справі про визначення місця проживання дитини визначено на 28.04.2022. Окрім того, при визначенні змісту обмежувального припису, судом взято до уваги повноваження Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації визначені законом. Враховуючи викладене, суд вважає що заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial