Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

07.09.2021 р. позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] та [PERSON] , який був обґрунтований тим, що 05.06.2019 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] позику в розмірі 530 000,00 грн. зі строком повернення грошових коштів до 05.06.2021 року, відповідач [PERSON] виступив в даних правовідносинах як поручитель за належне виконання зобов`язань позичальником. Позика є безвідсотковою. Отримання грошових коштів відповідачем підтверджено його підписом в існуючому договорі позики та розписки про отримання грошових коштів. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти у строк не повернув, у зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно суму боргу в розмірі 530 000,00 грн. Як вбачається з договору позики від 05.06.2019 року та розписки, [PERSON] та [PERSON] засвідчили власним підписом факт отримання грошових коштів від позивача у розмірі 530 000,00 грн., зобов`язався повернути кошти до 05.06.2021 року. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики у визначений строк. 09.09.2021. р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов було залишено без руху через наявність підстав, які унеможливлювали відкриття провадження в справі, наданий строк на усунення недоліків. 23.09.2021 р. до суду надійшла уточнений позов в якому позивач, посилаючись на виконання ним ухвали суду від 09.09.2021 р., додатково зазначив про те, що 15.12.2018 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 30.000 (тридцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на гривню за курсом НБУ на день укладання договору позики становить 834.900 (вісімсот тридцять чотири тисяч дев`ятсот) гривень (1 долар США = 27.83 грн.), а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Позика є безвідсотковою. Отримання грошових коштів відповідачем підтверджено його підписом в існуючому договорі позики. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти у строк не повернув, у зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 834 900,00 грн., три відсотки річних та інфляційні втрати позивачем не стягуються. Як вбачається з договору позики від 15.12.2018 року, відповідач та поручитель засвідчили власним підписом факт отримання грошових коштів від позивача у розмірі 834 900,00 грн., відповідач зобов`язався повернути кошти до 15.06.2021 року. Крім того, п. 5.1. договору позики було визначено, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики, позичальник У випадку невиконання або недотримання умов виплат боргу, Позичальник відповідає всім своїм нерухомим майном - правом власності на квартиру за адресою - [ADDRESS] , яка належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1654, виданий 28.10.2016 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. , житловою площею 28,1 кв.м. загальною площею 46 кв.м. Мотивував що оскільки ним укладений договір позики з [PERSON] , за виконання зобов`язань якого переді мною поручився [PERSON] , останній взяв на себе зобов`язання у разі неналежного виконання або невиконання обов`язку по поверненню боргу відповідати у повному обсязі солідарно з боржником, тому він має можливість просити суд стягнути солідарно з обох відповідачі суму боргу, визначену в позові. Згідно ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики у визначений строк. Просив стягнути солідарно з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , заборгованість за договором позики у сумі 30.000 (тридцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на гривню за курсом НБУ на день укладання договору позики становить 834.900 (вісімсот тридцять чотири тисяч дев`ятсот) гривень 24.09.2021 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження в справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 06.10.2021 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська була постановлена ухвала, якою було вирішено витребувати з Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в м. Дніпро Південно-Східного Міжрегіонального управління міністерства юстиції копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] . Витребувати у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлани Анатоліївни інформацію, чи була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , який помер влітку 2021 року. 17.01.2022 р. до суду надійшла заява позивача про заміну первісного відповідача на його правонаступника, оскільки липні 2021 р. [PERSON] помер, а після його смерті до нотаріуса з заявою про відкриття спадщини звернулася [PERSON] , яка прийняла спадщину, яка залишилася після смерті спадкодавця. 09.02.2022 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська була винесена ухвала, якою було в справі замінено відповідача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . 22.02.2022 р. до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в якому позивач первісний позов [PERSON] не визнала в повному обсязі, просила визнати недійсним договір позики грошових коштів, який був укладений між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , [INFO] . Встановити факт спільного постійного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] з [INFO] по час його смерті, яка настала [INFO] за адресою [ADDRESS] . На підтвердження своїх позовних вимог посилалася на те, що в січні 2011 року познайомилася з [PERSON] , з яким на протязі одного року вони підтримували дружні стосунки. Після спливу приблизно одного року, наприкінці 2012 року, він запропонував їй переїхати до нього та жити разом в цивільному шлюбі. Оскільки [PERSON] не була заміжньою, а в нього не було дружини і він вів самотній образ життя, вона погодилася, та його пропозицію задовольнила. Вони разом з ним ходили до театрів, тому як він дуже добре розбирався в театральних постановках, часто їздили по Україні по історичним місцям, а тому ми з ним були духовно близькими людьми і вони вирішили створити сім`ю, з 01 січня 2012 року вони почали з ним проживати в цивільному шлюбі. Мешкали з [PERSON] вони за його адресою, в квартирі [ADDRESS] , в якій він спочатку проживав за договором оренди, а 28.10.2016 р. він вже став власником, тому як уклав договір купівлі-продажу. Фактично вона переїхала до нього з усіма своїми речами, після чого стала допомагати [PERSON] в проведенні ремонту квартирі, тому як вона перебувала в занедбаному стані, привела її в охайний стан, придбали нові меблі і після цього стали разом з ним там жити як чоловік та жінка. У [PERSON] не було дітей, а також рідних (батька та матері), сестер та братів, а тому він фактично прийняв її дітей як своїх рідних, та між ними склалися добрі стосунки, фактично як між рідними людьми. Тому коли помер [PERSON] після його смерті залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1654, виданий 28.10.2016 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. , житловою площею 28,1 кв.м. загальною площею 46 кв.м. В червні 2021 р. вона за робочими справами знаходилася за межами м. Дніпро і повернулася до міста в середині липня 2021 р. Прибувши до місця проживання [PERSON] дізналася про те, що він на початку липня 2021 р. помер раптово, але оскільки у сусідів не було її номера телефону вони її не повідомили про даний факт своєчасно. 12 жовтня 2021 р. вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. з заявою про прийняття спадщини, а наприкінці жовтня 2021 р. до неї звернувся позивач за первісним позовом, який повідомив їй про те, що померлий був йому винен грошові кошти, які нібито він отримав за договором позики від 15.12.2018 р. в розмірі 30.000 доларів США, які були отримані померлим з метою проведення ремонту та на придбання речей побутового призначення. Він надав їй для огляду даний договір позики, але вона заперечила позивачу даний факт та пояснила, що в договорі позики стоїть підпис, який не належить [PERSON] , тому як він розписувався інакше. Після цього [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Позов не визнає, з огляду на те, що даний договір позики не був підписаний її цивільним чоловіком, підпис в ньому стоїть не його, а іншої людини. Крім того, вважає, що оскільки вони перебували з померлим в цивільному шлюбі, то для укладання даного договору необхідно було отримати від неї згоду на укладання даного договору, що не було зроблено, а тому і дана підстава повинна бути врахована судом як підстава для визнання даного договору недійсним. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Семенов Є.С. позовні вимоги [PERSON] підтримав, наполягав на їх задоволенні. Посилався на норми ч.1 ст. 261 ЦК України та ч. 1 ст. 1281 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Зазначив, що позивач своїм правом пред`явлення вимоги скористався, та після смерті [PERSON] , повідомив спадкоємця про отримання спадкодавцем від нього в борг позику в розмірі 30.000 (тридцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на гривню за курсом НБУ на день укладання договору позики становило 834.900 (вісімсот тридцять чотири тисяч дев`ятсот) гривень (1 долар США = 27.83 грн.). Договір вважає дійсним, оскільки він укладений у письмовій формі, як встановлено вимогами цивільного законодавства, є дійсним, оскільки він підписаний обома сторонами. Єдиною підставою для оспорювання підпису позичальника може бути висновок експерта в рамках судової почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач не надав висновку даного експертного закладу, інших допустимих доказів в справі не існує, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] наполягала на задоволенні вимог, викладених в зустрічному позові, просила первісний позов залишити без задоволення. Заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. У судовому засіданні судом встановлено, що 15.12.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір позики про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 30.000 доларів США, що в еквіваленті на час укладання складало 834 900,00 грн., відповідач зобов`язався повернути кошти до 15.06.2021 року. [PERSON] в даному договорі виступав як поручитель за належне виконання грошових зобов`язань [PERSON] по поверненню грошових коштів. Крім того, п. 5.1. договору позики було визначено, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором позики, позичальник У випадку невиконання або недотримання умов виплат боргу, Позичальник відповідає всім своїм нерухомим майном - правом власності на квартиру за адресою - [ADDRESS] , яка належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1654, виданий 28.10.2016 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. , житловою площею 28,1 кв.м. загальною площею 46 кв.м. Згідно ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Причиною спору між сторонами стало невиконання відповідачем в добровільному порядку свого обов`язку з повернення грошових коштів отриманих на підставі договору позики у визначений строк. Просив стягнути солідарно з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , заборгованість за договором позики у сумі 30.000 (тридцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на гривню за курсом НБУ на день укладання договору позики становить 834.900 (вісімсот тридцять чотири тисяч дев`ятсот) гривень. Дані позовні вимоги підтверджуються наянвістю договору позики від 15.12.2018 р. та розписки, які були підписані особисто [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . На підставі спадкової справи, яка надійшла від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. встановлено, що 12.10.2021 р. за заявою [PERSON] нотаріусом заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Інші спадкоємці, які б прийняли спадщину у встановлений законом строк та спосіб, з відповідними заявами за місцем відкриття спадщини, не зверталися, що слід розцінювати як відсутність спадкоємців. В судовому засіданні від позивача за зустрічним позовом [PERSON] були надані довідка від 20.01 2022 р., за підписом сімейного лікаря [PERSON] про те, що за її викликом неодноразово був здійснено вихід сімейного лікаря за адресою проживання неї та [PERSON] для наданя медичної допомоги. Також була надана довідка за підписом управляючого ЖБК Станіславський-3 [PERSON] про те, що дійсно [PERSON] на протязі з 01.01.2013 р. постійно проживала разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] до часу його смерті. В судовому засіданні були надані заяви [PERSON] та [PERSON] , які в них засвідчили факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю на протязі з 2015 р. по час його смерті та підтвердили ті факти, на які посилається [PERSON] в своєму позові. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно ст.1281 ЦК України ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, а кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у зазначені строки позбавляється права вимоги. Відповідно до ст.1282 ЦК України ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця у разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. З системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року N 61-5552свп18 зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оскільки у наданих позивачем [PERSON] договорі позики та розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення та особистий підпис позичальника, то суд приходить до висновку, що ці розписки є одночасно документами, які підтверджують передання грошей позикодавцем позичальнику й укладення договору позики, а те, що оригінал договору та розписки знаходиться у [PERSON] свідчить про невиконання позичальником та відповідачами умов договору позики. Ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тому, з огляду на наявність у позивача [PERSON] боргових документів - договору позики та розписки, підписаних [PERSON] , доводи правонаступника [PERSON] - спадкоємця [PERSON] про те, що [PERSON] кошти в сумі 30.000 (тридцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті на гривню за курсом НБУ на день укладання договору позики становить 834.900 (вісімсот тридцять чотири тисяч дев`ятсот) гривень та позичальник не підписував договір, на увагу не заслуговують, як такі, що не підтверджуються допустимими доказами. При цьому суд враховує правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові ВС/КЦС від 30.01.18 року у справі № 303/5407/15-ц, постанові ВС/КЦС від 18.07.18 року у справі № 143/280/17. Як встановлено судом, зі смертю боржника [PERSON] , відносини між позикодавцем [PERSON] і боржником за договорами позики від 15 грудня 2018 року припинилися, а зобов`язання по поверненню позики у даному випадку включається до складу спадщини. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (№14-53цс18) визначені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), натомість сплив позовної давності є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності заявила одна зі сторін. За змістом ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1). Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2). Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3). Час, що минув Суд дійшов висновку, що позивач у встановлений ч.1 ст. 1281 ЦК України строк (протягом шести місяців з дня відкриття спадщини) письмово пред`явив вимогу до законного правонаступника як спадкоємця [PERSON] про повернення заборгованості за договорами позики, але вимога не була виконана належним чином шляхом її повного або часткового виконання, тому як доказів такого виконання спадкоємицею боржника [PERSON] не надано. У даному випадку підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України ( в редакції чинній на час виникнення правовідносин) щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною 2 цієї статті, а саме: суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, якщо вони відмовилися від одностороннього платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Суд враховує, що згідно принципу змагальності цивільного процесу, закріпленого у статтях 12, 81 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, - доводити наявність та обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договору позики недійсним суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Встановлення даного факту необхідно для отримання свідоцтва про право на спадщину, в судовому засіданні факт проживання доведений в сукупності матеріалами справи та письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову в цій частині та необхідності їх задоволенні. Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються законом України «Про нотаріат» та інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Статтями 34, 66 Закону України «Про нотаріат» визначено, що видача свідоцтв про право на спадщину відноситься до повноважень нотаріусів; у встановлений законом строк для оформлення спадкової маси, до складу якої входить нерухоме майно, спадкоємці зобов`язані звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та з пакетом документів, які підтверджують такі факти: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину, надавши свідоцтво про смерть спадкодавця, документи, що підтверджують родинні зв`язки з померлим, та правовстановлюючі документи на спадкове майно, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у справах про спадкування права власності на нерухоме майно суди не повинні задовольняти позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом чи за заповітом за відсутності спору між спадкоємцями стосовно спадщини, оскільки реалізація прав позивачів має інші механізми: звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини, продовження строку прийняття спадщини (у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем щодо правовідносин, які виникли після набрання чинності ЦК. При цьому судам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи зазначене, право звернення до суду за правилами позовного провадження з метою захисту порушеного права на спадщину настає у спадкоємців тільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про встановлення факту постійного спільного проживання спадкодавця та спадкоємця, що не перешкоджає зверненню до органів нотаріату та оформлення свідоцтва про право на спадщину у встановленому законом порядку. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Разом з тим, у задоволені вимоги про визнання договору позики від 15.12.2018 р. недійсним суд відмовляє виходячи з наступного. Суд враховує, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує твердження відповідача [PERSON] про те, що нібито підпис в договорі позики та розписки про отримання грошей не належить [PERSON] . Зокрема такими доказами могла бути лише висновок почеркознавчої експертизи, який беззаперечно мав бути прийнятий судом як доказ на підтвердження таких позовних вимог. Але оскільки суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. В той же час відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували її вимоги щодо недійсності договору позики. В ході розгляду справи встановлено, що доводи відповідача [PERSON] побудовані виключно на її поясненнях, жодних інших належних та допустимих доказів нею суду не надано. Доводи позивача про недійсність правочину внаслідок недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору позики від 15.12.2018 року суд не приймає до уваги. Так, згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 219 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, а також враховуючи змагальність цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду цієї цивільної справи [PERSON] не довела наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову. Аналізуючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial