Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області (далі по тексту позивач) через селищного голову Соць І. звернулась до суду із вищевказаним позовом в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в службі у справах дітей Турбівської селищної ради перебуває як дитина позбавлена батьківського піклування, оскільки мати [PERSON] відбувала покарання в місцях позбавлення волі, а батько відсутній, оскільки запис про батька у свідоцтві про народження дитини було вчинено за ст.135 СК України. Відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 27.02.2020 за №50, опікуном [PERSON] призначено [PERSON] , в сім`ї якої проживає дитина. 09.09.2020 відповідач звільнилась з місць позбавлення волі та повернулась на постійне місце проживання в смт. Турбів, Вінницького району Вінницької області, де проживає по [ADDRESS] , разом із співмешканцем. З часу повернення з місць позбавлення волі, відповідач не вживала жодних дій щодо повернення дитини, не працевлаштована, в помешканні антисанітарні умови. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурного і духовного розвитку, не створює умов для отримання освіти, не забезпечує матеріально,\~тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дочки. Наведене стало підставою звернення представника позивача до суду із даним позовом, в якому вони просять позбавити відповідача батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] , а також вирішити питання про присудження аліментів із відповідача на користь дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач, у відповідності до ст. ст.\~174,\~178 ЦПК України, не скористалась своїм процесуальним правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Також відповідач не надала зустрічного позову в межах визначеного судом строку. Ухвалою суду\~від 21.09.2021\~було відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.01.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, вирішено заслухати неповнолітню дитину [PERSON] за участі психолога з метою з`ясування її думки щодо вирішення спору. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав наведених у ньому, просила суд його задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що відповідач з часу звільнення з місць позбавлення волі життям та вихованням дитини взагалі не займається, проживає із співмешканцем, влаштовує своє особисте життя, ведуть антигромадський спосіб життя, зловживають спиртними напоями, незважаючи на проведені із відповідачем профілактичні бесіди щодо працевлаштування та зміни способу життя не реагує. Під час судового розгляду, відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи\~статті 171 СК\~судом була\~заслухана думка\~неповнолітньої [PERSON] за участі психолога КЗ «Староприлуцької спеціальної школи» [PERSON] , яка суду показала, що бажає аби матір [PERSON] було позбавлено батьківських прав стосовно неї, оскільки остання не піклується про неї взагалі, у тому числі не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування. Довідуючись до матері влітку, остання лише використовує її фізичну працю, на її очах вони із співмешканцем зловживають спиртними напоями, що ображає її людську гідність, в результаті чого мати погано відносилась до неї, ображає її, тому вона не хоче підтримувати з нею будь які стосунки та більше її відвідувати. При цьому, психолог зауважила, що відповіді дитини відповідають її віку та розвитку, тиску на дитину не здійснювалось. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити, свою позицію аргументувала тим, що це її внутрішнє переконання, а змінювати спосіб життя вона має намір у майбутньому, наразі її спосіб життя її влаштовує, з дитиною вона спілкується, а забезпечити матеріально чи харчуванням не має можливості, оскільки не працевлаштована, доходу не має. Суд, вислухавши учасників цивільної справи, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що згідно із свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.11), батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , зазначено - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначення відомостей про батька встановлено, що запис про батька дитини [PERSON] вчинено на підставі ст.135 СК України. Судом було встановлено, що 09.09.2020 [PERSON] було звільнено з місць позбавлення волі , у зв`язку із відбуттям повністю призначеного покарання за вироком суду (а.с.27). Відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 27.02.2020 року №50, дитині [PERSON] надано статус позбавленої батьківського піклування, опікуном призначено [PERSON] відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації від 30.03.2020 за №92. Відповідно до інформації наданої КЗ «Староприлуцька спеціальна школа» Вінницької обласної ради від 12.07.2021 за №18 (а.с.14), слідує, що мати дитини [PERSON] , - [PERSON] участі у навчанні дитини не приймає, не піклується її життям фізичним та духовним розвитком, матеріально не забезпечує. Впродовж 2020 2021 років мати жодного разу не навідалась до навчального закладу, де навчається дитина. Дитиною займається опікун [PERSON] . Відповідно до довідки виданої Турбівською селищною радою від 22.07.2021 за №4163 (а.с.16), [PERSON] проживає в [ADDRESS] , разом із співмешканцем [PERSON] . Згідно з Актом обстеження умов проживання (а.с.17), слідує, що дитина проживає разом з опікуном [PERSON] умови проживання добрі, стосунки довірливі, дитина не бажає проживати з матір`ю. Згідно з Актом обстеження умов проживання (а.с.18), [PERSON] , проживає в [ADDRESS] , разом із співмешканцем [PERSON] , під час відвідування сім`ї комісією з представників: служби у справах дітей ( [PERSON] , [PERSON] ), КУ «ЦНСП» ( [PERSON] та [PERSON] ), в будинку виявлено антисанітарні умови, не прибрано, не створено належних умов для проживання взагалі дитини. Судом встановлено, що службою у справах дітей з [PERSON] проводились профілактичні бесіди стосовно роз`яснення норм чинного законодавства щодо обов`язків батьків з виховання та розвитку дитини, прав батьків щодо виховання дитини, прав батьків по захисту дитини, здійснення батьківських прав, підстави позбавлення батьківських прав, проінформовано стосовно адміністративної, кримінальної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків (акти бесід а.с.30-34 ). У судовому засіданні представник позивача вказала, що жодних висновків відповідач не робить веде антиморальний,\~паразитичний\~спосіб\~життя. Питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , було предметом вирішення на виконавчому комітеті Турбівської селищної ради 23.07.2021, за наслідками якого було складено висновок (а.с.7-8), відповідно до якого визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 150 СК України\~батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої\~статті 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою\~статті 164 СК України\~передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він поміж іншого ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі\~статтею 166 СК України\~позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених\~статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Суд зауважує, що була заслухана думка дитини, яка вказала, про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до неї. В такій ситуації суд враховує позицію Верховного Суду від 9 листопада 2020 року по справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19), де зазначено, що думка дитини не є абсолютною для суду, що залежить від конкретних обставин справи і повинно відповідати «якнайкращим інтересам дитини». Суд приймає до уваги думку дитини в сукупності з іншими обставинами справи. Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку, що наявні усі правові підстав, передбачені частиною першою\~статті 164 СК України\~для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки мати самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, жодних об`єктивних причин, які позбавляють її можливості виконувати батьківські обов`язки по відношенню до дитини не навела в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що достатні усі правові підстави для застосування крайнього заходу впливу до відповідача шляхом позбавлення її батьківських прав, який відповідає інтересам дитини,\~отож позов підлягає до задоволення в цій частині. Вирішуючи вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з такого. Відповідно до ч.2, 3 ст.166 С України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 ч.1 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За правилами\~ч.2,\~3\~ст.166\~СК України,\~особа,\~позбавлена батьківських\~прав,\~не звільняється\~від обов`язку\~щодо утримання\~дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути із відповідачів на користь дітей аліменти на їх у триманні у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати обставини визначені частиною 1\~статті 182 СК України. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України, передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як було встановлено відповідач не надала жодних заперечень проти позову, не повідомили про наявність обставин, що мають істотне значення, які підлягають з`ясуванню при вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів. За встановлених у ході судового розгляду обставин, обставин передбачених ст.182 СК України, суд дійшов висновку, що відповідач спроможна надавати утримання дитині у частці від заробітку (доходу), яка має складати по 1/4 частку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає до часткового задоволення, оскільки орган, якому надано право на звернення до суду із даним позовом обрав спосіб стягнення аліментів, не передбачений діючим законодавством. Відповідно до ст.180, 191 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до\~Глави 8 ЦПК України.

Outcome: partial