Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

З позовом про визнання майна особистою власністю до суду звернувся [PERSON] , в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] . Позов мотивований тим, що 16.04.2014 року ним шляхом укладення договору куіпівлі- продажу майнових прав з ТДВ «Одісей-СМУ-11» він придбав квартиру [ADDRESS] , однак державна реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно відбулась 25.07.2018 року. 15.09.2016 року між ним та [PERSON] зареєстрований шлюб. Наразі розглядається справа про його розірвання, оскільки реєстрація права власності відбулось в період шлюбу, у позивача існують перешкоди у реалізації свого права власності, що зумовило його звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 01.11.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.01.2022 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. До судового засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Завальнюк Д. надав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи, в разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так судом встановлено, що 16.04.2014 року між [PERSON] та ТДВ «Одісей-СМУ-11» в особі директора Галиса Бориса Абрамовича, діючого на підставі Статуту, уклали договір купівлі- продажу майнових прав на нерухоме майно №О-Д-122к, відповідно до умов якого предметом договору, на яке передаються майнові права є квартира [ADDRESS] ( однокімнатна) загальною площею 43,50 кв.м, що розташована на 16 поверсі секція Д ( об`єкт будівництва та будівельна адреса: [ADDRESS] ). За умовами договору орієнтовна дата здачі об`єкту та ведення його в експлуатації 4 квартал 2015 року. За умовами договору загальна вартість майнових прав становить 348000,00 гривень. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків від 24.12.2014 року вбачається, що відповідні грошові кошти [PERSON] сплатив, щ також доводять відповідні квитанції. Що містяться в матеріалах справи. Як вбачається з акту прийому- передачі квартири [ADDRESS] у житловому будинку ( стр. №55 секція Д) по [ADDRESS] від 11.12.2017 року, [PERSON] повністю сплатив вартість майнових прав за будівництво нерухомого майна у розмірі 348000,00 гривень та згідно умов даного акту [PERSON] прийняв у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 43.50 кв.м, що розташована на 16 поверсі житлового будинку по [ADDRESS] ( стр.№ 55 секція). Даний акт ТДВ «Одісей-СМУ-11» переданий [PERSON] для оформлення права власності н а квартиру. Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи. 23.07.2018 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру, загальною площею 51,1 житловою 23,7 кв.м за адресою [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна1606354951101, номер запису про право власності 27188100.Підставою державної реєстрації права власності в цілому на квартиру за позивачем [PERSON] є акт приймання -передачі нерухомого майна без номеру від 11.12.2017 року виданий ТДВ «Одісей-СМУ-11». 11.07.2018 року позивач отримав технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . На даний час сторони не підтримують шлюбні відносини та у провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа № 521/9308/21 про розірвання шлюбу між ними. Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання спірної квартири не заперечується учасниками справи, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказування, разом з тим, вона додатково підтверджується юридичним фактом народження у досліджуваний період спільної дитини сторін по справі [PERSON] , [INFO] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте до шлюбу, під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 711/2302/18. Тому сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). В даному випадку договір про купівлю - продаж майнових прав від 16.04.2014 року та повна оплата майнових прав мали місце до реєстрації шлюбу між сторонами, який зареєстрований 15.09.2016 року, а сама по собі державна реєстрація права власності відбулася під час шлюбу- 23.07.2018 р.. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не с підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Так судом встановлено, щоо позивач [PERSON] у визначеному законодавством порядку набув право власності на зазначене вище нерухоме майно на підставі відповідних правочинів. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved