Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Харківська товарна біржа, в якому просив суд: - визнати договір купівлі-продажу № Н5-378 від 10.08.1995 року, укладений на Харківській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] дійсним; - визнати за [PERSON] , який помер [INFO] (актовий запис № 19733) право власності на житловий будинок «А-1», сарай літ. «Б», льох літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Д», огорожа літ. «№1-2», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 10 серпня 1995 року на Харківській товарній біржі батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , уклав з відповідачем в простій письмовій формі договір купівлі-продажу № Н5-378, за яким придбав у свою власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений на Харківській товарній біржі та був посвідчений підписом продавця, покупця, та президентом Харківської товарної біржи. На звернення позивача до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Голуб А.І. з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , позивачеві було відмовлено у видачі такого свідоцтва. Так, нотаріусом було зазначено, що наданий позивачем правовстановлюючий документ - Договір купівлі-продажу Н5-378 від 10.08.1995 року, зареєстрований на Харківській товарній біржі, не відповідає вимогам законодавства, до вирішення судом питання щодо дійсності вищезазначеного договору на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року та що він є правовстановлюючим документом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2021 року позов залишено без руху та надано позивачеві час для усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. Також, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.01.2022 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в справі матеріалами, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористалася, причину неявки не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлена належним чином. Третя особа правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, причину неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 10 серпня 1995 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладений договір Н5-370 купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у свою власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений на Харківській товарній біржі та був посвідчений підписом продавця, покупця, та президентом Харківської товарної біржи. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) [PERSON] помер [INFO] (актовий запис № 19733). Позивач по справі [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданим Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова (актовий запис № 1490). На звернення позивача до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Голуб А.І. з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , листом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Голуб А.І. за № 71/02-14 від 17.08.2021 року позивачеві було відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки наданий позивачем правовстановлюючий документ - Договір купівлі-продажу Н5-378 від 10.08.1995 року, зареєстрований на Харківській товарній біржі, не відповідає вимогам законодавства. Свідоцтво про право власності видати неможливо до вирішення судом питання щодо дійсності вищезазначеного договору на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року та що він є правовстановлюючим документом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року (далі - ЦК України 2003 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спірні правовідносини між [PERSON] та [PERSON] виникли у 1995 році, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року. Частиною першою статті 4 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, в тому числі, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (пункт 1 частини другої статті 4 ЦК УРСР 1963 року). Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК УРСР 1963 року). Положеннями статті 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинного на час виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. Таким чином положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу», чинному на час виникнення спірних правовідносин, по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Отже, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, не може бути визнаний дійсним. Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Тобто законодавець передбачав єдиний наслідок недотримання нотаріальної форми угоди - визнання її недійсною. Відповідно до частини першої статті 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року № 3, чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР 1963 року угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР 1963 року застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР 1963 року). Звертаючись до суду із зазначеним позовом [PERSON] зазначав, що сторонами спірного договору досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, та сторонами повністю виконано умови договору, договір купівлі-продажу зареєстровано у Харківському міському бюро технічної інвентаризації. Разом з тим, укладений у такій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н5-378 від 10.08.1995 року не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення пов`язувався його нотаріальним посвідченням, яке не відбулось. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу № Н5-378 від 10.08.1995 року, укладеного на Харківській товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] , дійсним. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст. 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що [PERSON] , який за змістом договору № Н5-378 від 10.08.1995 року був покупцем житлового будинку [ADDRESS] , помер [INFO] . З цього часу його цивільні права та обов`язки припинено. На підставі викладеного суд не може вирішити питання про права особи, цивільна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв`язку з її смертю, у зв`язку з чим заявлення позивачем позовної вимоги про визнання за [PERSON] , який помер [INFO] права власності на житловий будинок «А-1», сарай літ. «Б», льох літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Д», огорожа літ. «№1-2», що розташовані за адресою: [ADDRESS] , не ґрунтується на вимогах закону. З огляду на викладене, оцінивши в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою в задоволенні позову витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed