Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~09.08.2021 р. [PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом, в якому зазначила, що 20.07.1984 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. \~ \~ \~ \~Від шлюбу подружжя має доньку [PERSON] , 1986 р.н. \~ \~ \~ \~Приблизно з 1992-1993 р.р. між сторонами фактично було припинено шлюбні відносини. Незважаючи на те, що офіційно шлюб між подружжям не було розірвано, спільне господарство вони не вели, взаємних прав та обов`язків, як подружжя, не виконували. Крім того, під час зареєстрованого шлюбу, позивач та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах із іншими особами. \~ \~ \~ \~Позивач, під час зареєстрованого шлюбу із [PERSON] в період з 1992 р. по липень 2019 р. перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . В період перебування у фактично шлюбних відносинах із відповідачем [PERSON] , був придбаний житловий будинок [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Так, позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.1996 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-334, на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] (помилково вказано [PERSON] ) купили по Ѕ частині кожен, жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром 453 кв.м. \~ \~ \~ \~При перекладі назви вулиці «Комбінатська» з російської мови на українську постійно відбувалися помилки. Так, під час складання договору купівлі-продажу при перекладі назви вулиці «Комбінатська» допущено помилку та вказано як « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.06.2021 р., на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.1996 р. [PERSON] на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~У вказаному будинку позивач зареєстрована з 02.07.1996 р. \~ \~ \~ \~Влітку 2021 р. співвласники житлового будинку дійшли згоди щодо відчудження житлового будинку [ADDRESS] . Але приватний нотаріус, перевіривши всі представлені документи, запитав у позивача нотаріальну згоду на відчудження житлового будинку її колишнього чоловіка [PERSON] , із яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі на час придбання житлового будинку. \~ \~ \~ \~Подружжя [PERSON] фактично припинили свої шлюбні відносини ще в 1992 р., а юридично лише 08.08.2017 р. \~ \~ \~ \~Після перебування у фактичних шлюбних відносинах понад 27 років, 20.07.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Посилаючись на ст.60, 61 СК України, ст.317, 319, 321, 392 ЦК України, [PERSON] просить поділити майно, набуте за час її шлюбу із [PERSON] та визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою від 24.09.2021 р. у справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 08.11.2021 р. 04.11.2021 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій позивач, посилаючись на ті ж фактичні обставини, що викладені у первісному позові, просить визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . 08.11.2021 р. розгляд справи було відкладено на 14.12.2021 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. Ухвалою від 14.12.2021 р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частину житлового будинку прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, на підставі ч.4 ст.193 ЦПК України, суд перейшов до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання на 11.02.2022 р. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити первісний позов та не заперечує проти задоволення зустрічної позовної заяви. Представник [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити зустрічні вимоги [PERSON] , не заперечує проти задоволення позову, пред`явленого [PERSON] . Відповідач [PERSON] направив до суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, проти задоволення первісної заяви [PERSON] та зустрічної позовної заяви [PERSON] не заперечує. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. З огляду на визнання відповідачами позовів, суд, на підставі ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що заявлені первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом з письмових доказів, [PERSON] та [PERSON] з 20.07.1984 р. перебували у шлюбі (а.с.9), який було розірвано 08.08.2017 р. (а.с.10). 11.03.1996 р. [PERSON] та [PERSON] придбали, кожен по Ѕ частині, житловий будинок [ADDRESS] , про що надано договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-334 (а.с.12-13). Право власності [PERSON] та [PERSON] на Ѕ частину за кожним було зареєстровано в Запорізькому міському бюро технічної інвентаризації (а.с.13 зв.). Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.18, 50), житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , кожному по Ѕ його частині. Як зазначає [PERSON] Ѕ частину будинку [ADDRESS] вона придбала в той час, коли перебувала у шлюбі з [PERSON] , хоча фактично знаходилась у шлюбних стосунках з [PERSON] . Зазначені обставини не оспорюються відповідачами, а тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Ст.16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі визнання права. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВС справа № 711/5108/17, пр. № 61-1935св18). Згідно з ч.2 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п.3,4 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 16.12.2015 р., справа № 6-2641цс15, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власнітю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). За приписами ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи надані сторонами докази у сукупності з положеннями діючого законодавства, враховуючи визнання відповідачами фактичних обставин щодо набуття майна, суд дійшов висновку, що право позивачів може бути захищено у обраний ними спосіб, та задовольняє позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] ..

Outcome: approved