Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

05.04.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , якою просить: визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м.; зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти із [PERSON] договір найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м. Позов мотивований тим, що 12.05.1974 року батьку позивачеві [PERSON] було видано ордер №399 на право заселення трьох кімнат, житловою площею 38,67 кв.м. в квартирі [ADDRESS] з сім`єю у складі: дружини [PERSON] , доньки [PERSON] , доньки [PERSON] . Відповідальним квартиронаймачем, на якого був оформлений особистий рахунок, був батько позивача [PERSON] . Позивач вселилась в зазначену квартиру разом із батьками, та проживала до 1998 року. 01.03.1997 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та переїхала з чоловіком в село Федорівка Котовського району Одеської області, де у 1998 році зареєструвала своє місце проживання. У 2004 році позивач повернулась в м. Одесу та вселилась в кв. [ADDRESS] , за згодою наймача - батька, як член його сім`ї, в порядку ст. 64, 65 Житлового кодексу України, для догляду за батьком, у якого виявили онкологічне захворювання. З 2004 року позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , сплачує комунальні платежі, робить ремонти цього житла, приймає участь в благоустрої придомової території, що підтверджується актом, складеним за участю сусідів. Батько позивача помер [INFO] . Мати позивача померла [INFO] . Сестра позивача [PERSON] померла [INFO] . Зареєстрованим в квартирі залишився син сестри [PERSON] , який не мешкає в квартирі, не приймає участі по її утриманню. Позивач звернулась до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради з питання укладення із нею договору найму, як із постійним, довгостроковим користувачем кв. [ADDRESS] , однак їй роз`яснили необхідність вирішення даного питання в судовому порядку. У позивача відсутнє інше житло, на праві власності відсутнє будь-яке нерухоме майно. Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги наступним: ст.ст. 3, 21, 22, 47 Конституції України, ст.ст. 63, 64 Житлового кодексу України. Ухвалою судді Далеко К.О. від 09.04.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кічук І.Г. з`явились, наполягали на задоволенні позовних вимог, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. У судове засідання 14.02.2022 року позивач та її представник не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Клопотанням від 14.02.2022 року позивач [PERSON] просила розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. У судове засідання відповідач [PERSON] з`явився на стадії підготовчого провадження, та 21.12.2021 року під-час розгляду справи по суті, визнавав позовні вимоги по суті, однак виразив незгоду з певними обставинами, викладеними у позові, пов`язаними з описом обставин його участі в житті родичів, зокрема зазначив що він приймав особисту участь у похованні бабусі, хоча у позові зазначено інше, у дитинстві проживав за адресою: кв. [ADDRESS] , частково приймав участь в погашенні заборгованості за комунальні послуги. У судове засідання 14.02.2022 року відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, хоча попереднє судове засідання було відкладено саме за його клопотанням, з метою надання йому можливості отримати правову допомогу. Враховуючи не з`явлення [PERSON] на судове засідання без поважних причин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . У судове засідання відповідач Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради забезпечила участь свого представника на стадії підготовчого провадження, та 21.12.2021 року під-час розгляду справи по-суті. Представник відповідача [PERSON] не визнала позовні вимоги, зазначивши що кв. [ADDRESS] являється комунальною власністю. У судове засідання 14.02.2022 року представник відповідача не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомила, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. При цьому, суд враховує, що матеріали справи містять клопотання від 28.07.2021 №01-05-811 вх про розгляд справи без участі представника Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив що знайомий із позивачем [PERSON] , та опосередковано із відповідачем [PERSON] . Зазначив, що являється сусідом позивача [PERSON] , з якою знайомий з 1974 року, проживає з нею на одному поверсі за адресою: [ADDRESS] . Наприкінці 1980 року позивач покинула місце свого проживання - кв. [ADDRESS] , однак вимушена була повернутись у 2004 році, для догляду за батьками. З цього часу - з 2004 року, позивач із сім`єю постійно проживала в кв. [ADDRESS] , доглядала за батьками. Першим помер батько позивача, у минулому році померла мати. Позивач ховала батьків, оплачувала комунальні послуги, погасила заборгованість, яка сформувалась за наведеною квартирою. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив що являється сусідом позивача [PERSON] , проживає в кв. [ADDRESS] , на першому поверсі. Знайомий із позивачем [PERSON] з дитинства. Свідок мешкає років десять в кв. [ADDRESS] . Весь цей час в кв. [ADDRESS] постійно проживає позивач із своєю сім`єю. Із членами сім`ї позивача свідок не знайомий. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив що проживає в кв. [ADDRESS] , на 9 поверсі. Пам`ятає з дитинства відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] . Свідок з 2010 року постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] і постійно бачить, що в кв. [ADDRESS] проживає позивач [PERSON] . Зазначив, що наведена квартира була в поганому технічному стані, позивач провела її капітальний ремонт. Свідок бачив стан квартири, оскільки позивач зверталась до нього із питанням щодо відключення води під-час проведення ремонтних робіт. Судом здійснювалось фіксування судового засідання, на виконання вимог ч.1 ст.247 ЦПК України, крім 14.02.2022 року (не здійснювалось, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України). Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов [PERSON] підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] набув право на зайняття житлової площі, право на користування окремою комунальною власністю - кв. [ADDRESS] , на підставі Ордера №399 від 12 травня 1974 року, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської районної ради депутатів трудящихся. Він являвся основним квартиронаймачем. Ордером визначено склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] являється донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №902 від 18.02.1969 року. Відповідальний квартиронаймач (батько позивача) [PERSON] помер [INFO] , про що 23 жовтня 2008 року Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського складено відповідний актовий запис за №1565. Це підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 27.08.2020 року. Член сім`ї відповідального квартиронаймача (мати позивача) [PERSON] померла [INFO] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено відповідний актовий запис №7690 від 07.08.2020 року. Це підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 07.08.2020 року. Член сім`ї відповідального квартиронаймача (сестра позивача) [PERSON] померла [INFO] , про що 01 квітня 2003 року складено відповідний актовий запис за №731. Це підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 11.09.2020 року. Згідно розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №425р від 14.07.2010 року, запропоновано відкрити особисті рахунки на житлову площу - кв. [ADDRESS] , з імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , у зв`язку з смертю відповідального квартиронаймача. Згідно довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї) від 15.07.2019 року №3541, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст.106 ЖК УРСР встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнання члена сім`ї наймача за договором наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до ст.166 ЖК УРСР у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов`язки за договором найму здійснюють члени його сім`ї. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час має право розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо права користування спірною - кв. [ADDRESS] , виник між позивачкою [PERSON] та відповідачами Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та [PERSON] . Згідно з Положенням, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 07.12.2016 року за № 1328-VII Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради здійснює на території Суворовського району міста функції уповноваженого органу з управління неприватизованим житлом, веде облік житлового фонду відповідно до закону, здійснює контроль за його використанням, веде облік громадян району, які потребують поліпшення житлових умов, та питання про надання вільних жилих приміщень у встановленому законом порядку. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК УРСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності- підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК УРСР належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, оскільки вона постійно проживала в ньому з 2004 року з основним відповідальним наймачем [PERSON] , за його згодою вселилась, та проживає після його смерті, сплачує комунальні та інші послуги з утримання приміщення, зробила в квартирі капітальний ремонт, у зв`язку з чим не втратила право на користування спірним житлом. В свою чергу, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, заперечуючи про позову, посилається на відсутність реєстрації проживання позивача за адресою знаходження спірної квартири, та на те, що наведена квартира є комунальною власністю. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не факт реєстрації в цьому приміщенні, а факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 3 червня 1999 року справа № 1-8/99 визначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права та обов`язки наймача житлового приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним за договором найму, обов`язковим елементом якого є сплата за користування житлом за комунальні послуги. За змістом статей 71,72 ЖК УРСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Відповідно до п. 11 Постанови № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З аналізу вищезазначених норм права випливає, що втрата особи права на користування житловим приміщенням пов`язується зі спливом строків, встановлених ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] з - 2004 року по теперішній час. Це підтверджується: актом про проживання, за підписом сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , затвердженим ТОВ «Керуюча компанія «Суворовський» та іншими матеріалами справи у їх сукупності, зокрема: особовою медичною книжкою [PERSON] (серії [NUMBER] ); кредитними договорами, укладеними позивачем із кредитними установами та платіжними дорученнями про оплату кредитних платежів, в яких місце проживання позивача визначено: [ADDRESS] ; договором про надання послуг по утриманню будинків, споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] ; договором №100ДР/7-5 СВ від 19.08.2009р. про розстрочку заборгованості; видатковими накладними, якими підтверджується купівля рухомого майна - меблів кухні, із доставкою за адресою: [ADDRESS] ; квитанціями про оплату комунальних платежів за адресою: [ADDRESS] . Також обставини проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні поясненнями свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, суд враховує що відповідач [PERSON] фактично у судовому засіданні визнав позовні вимоги, не заперечував обставини проживання позивача [PERSON] з 2004 року за адресою: [ADDRESS] . Суд приймає до уваги, що відповідач [PERSON] заперечував лише вірність обставин описової частини позовної заяви, зазначив що він приймав особисту участь у похованні [PERSON] , зазначив що частково давав гроші на погашення заборгованості за комунальні послуги. Разом із тим, наведені обставини, на думку суду, не мають значення для даної справи, та не спростовують обставин постійного користування [PERSON] кв. [ADDRESS] - з 2004 року, оплати нею комунальних послуг, утримання наведеного майна, після смерті відповідальних квартиронаймачів [PERSON] та [PERSON] . Суд виходить із того, що доказів на підтвердження факту вибуття позивачки [PERSON] до іншого постійного місця проживання, відповідачем Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради суду не надано, так само як і не надано доказів щодо користування позивачкою іншим приміщенням. Будь-яке нерухоме майно на праві власності у позивача [PERSON] - відсутнє. Доказів іншого матеріали справи не містять. Тому, суд приходить до висновку, що позивачка не втратила право користуватися спірним житловим приміщенням, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України, та має право на його визнання. До доводів відповідача Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо реєстрації місця проживання позивача [PERSON] за іншою адресою: село Федорівка, Котовський район, Одеська область, що виключає її право на користування спірним житловим приміщенням - [ADDRESS] , суд ставиться критично. Суд зауважує на тому, що позивач [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: село Федорівка, Котовський район, Одеська область, однак не проживає за вказаною адресою, що підтверджується довідкою Новоселівського сільського голови за №571 та свідченнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт що позивачка відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки як член сім`ї наймача, із дотриманням встановленого законом порядку вселилась в спірне приміщення, постійно проживала та проживає в ньому, сплачує комунальні та інші послуги по утриманню спірного житла, не має іншого житла для користування, приймаючи до уваги відсутність заперечень відповідача [PERSON] з приводу наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] . При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. На підставі викладеного,

Outcome: approved