Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мелех Д.О. звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 200000 грн. моральної шкоди, завданої смертю її батька [PERSON] . Позов аргументує тим, що 12.08.2018 року о 00:02 потяг № 12 сполученням Одеса-Львів, при прямуванні по головній колії № 1 на 1508 км ПК4 станції Одеса- Застава ( Зупинкова платформа Одеса-Мала) здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який внаслідок отриманих травм загинув. 12 серпня 2018 року за вказаним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1120181161470001668 та розпочато досудове розслідування за ч. 3 ст. 276 КК України. В зв`язку з тим, що в передбачений законом строк жодній особі не було повідомлено про підозру, 12.02.2020 року кримінальне провадження №1120181161470001668. За доводами [PERSON] , смертю батька, з яким вона проживала разом у будинку, було зруйновано важливий життєвий зв`язок, вона позбавлена підтримки та допомоги батька, з яким вони разом святкували свята та події, їх об`єднував спільний побут. Попередній життєвий устрій ніколи не буде відновлений. Свої моральні страждання вона оцінює в 200000 гривень. Ухвалою від 04.03.2021 року цивільну справу призначено до підготовчого засідання за вказаним вище позовом. Відповідачем - АТ «Українська залізниця» в підготовчому судовому засіданні 10.08.2021 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з урахуванням того, відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 12.02.2020 року винесеної слідчим Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області Василенко Н.В., причиною випадку смертельного травмування [PERSON] стало порушення потерпілим вимог п.п. 2.2,2.3,2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорту України» затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54 .За доводами АТ «Українська залізниця» очевидним є те, що потерпілий свідомо порушив ці правила, отже наявний умисел в діях потерпілого. Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року задоволено заяву представника відповідача АТ «Українська залізниця» про витребування доказів - матеріалів кримінального провадження №12018161470001668. 14.09.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача - адвокат Таргоній В.М. не з`явився, надав до суду клопотання про проведення судового розгляду справи за відсутності позивача та його представника, крім того просив врахувати обставини, встановлені у справі № 521/14203/20 у постанові Одеського апеляційного суду від 28.01.2022 року, позов підтримав за вищевикладених у ньому обставин та просив його задовольнити. Представник відповідача - акціонерного товариства «Українська залізниця» - в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву щодо розгляду справи за його відсутності, просив відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві.Зазначивши, що 15.12.2021 року стороною було направленодо суду клопотанян про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Встановлено, що 12.08.2018 року близько 00 год. 02 хв. поїзд №12 сполученням «Одеса-Львів», при прямуванні по головній колії №1 на 1508 км пк4 станції Одеса-Застава (зупинкова платформа Одеса-Мала) при швидкості 34 км/год. застосував екстрене гальмування для запобігання наїзду на [PERSON] , 1964 року народження, який знаходячись на пішохідній доріжці між коліями №1 та №2 очікував відправлення з головної колії №2 та на сигнал великої гучності, що подавався, не реагував. Через незначну відстань запобігти наїзду не вдалось, тому [PERSON] було смертельно травмовано. По даному факту 12.08.2018 року Хмельницьким ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області відкрито кримінальне провадження №12018161470001668 за ч. 3 ст. 276 КК України . Як вбачається з матеріалів досудового розслідування, випадок смертельного травмування [PERSON] стався внаслідок порушення потерпілим пунктів 2.2, 2.3 та 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», затверджених наказом Міністра транспорту України №54 від 19 лютого 1998 року, затвердженого Міністерством юстиції України 24 березня 1998 року за №193/2633 (із змінами згідно), де вказано, що пішоходам забороняється ходити по залізничним коліям та переходити і перебігати через залізничні колії перед потягом, що наближається. Відповідно до п. 2.16 цих же Правил, підходити ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи після оголошення про подачу або прибуття поїзда до його повної зупинки заборонено . Відповідно до акту судово-медичного дослідження (обстеження) №3944/2620 від 15.08.2018 року, за результатами судово-токсикологічного дослідження крові, сечі від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт у концентрації: в крові - 3,53 ‰, в сечі - 4,12 ‰. У зв`язку з тим, що загибель [PERSON] сталась внаслідок власної необережності, а не з вини відповідача, постановою слідчого Хмельницького ВП Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області від 12.02.2020 року кримінальне провадження закрито. Вину співробітників AT «Українська залізниця» в порядку кримінального судочинства не встановлено. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 2620 від 13.08.2018 року та довідки про причину смерті, смерть [PERSON] настала [INFO] на 1504 км, пікет № 6, парного шляху. Причина смерті: відкриті переломи чисельних ділянок верхньої та нижніх кінцівок; пішохід травмований при зіткненні з потягом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, таким способом може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, діяльність, пов`язана з використанням електропоїздів, є джерелом підвищеної небезпеки, а оскільки володільцем електропоїзду є АТ «Укрзалізниця», то воно зобов`язане відшкодовувати завдану транспортними засобами, якими воно володіє, шкоду. Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц, який в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). За матеріалами справи не встановлено свідомого бажання потерпілого настання наслідків у виді своєї смерті. Оскільки АТ «Українська залізниця» не наведено достатньо переконливих даних, які б свідчили, що [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання пригоди зі смертельним наслідком, наявності ознак умислу в діях [PERSON] не вбачається. Тому суд приходить до висновку, що настання смерті відбулось внаслідок необережності потерпілого [PERSON] , а не у зв`язку із бажанням вчинити самогубство, і відповідач повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки доньці загиблого, незалежно від наявності його вини. За змістом ч.1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У результаті наїзду потяга на [PERSON] , що мало наслідком спричинення його смерті, позивачу спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для неї людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у її житті, відчуття самотності, тривожності. Суд приймає до уваги, що позивачка [PERSON] втратила батька, з яким постійно спілкувалась, проживала і вела спільний побут, отримувала підтримку і допомогу, її уклад життя зазнав суттєвих змін, що пов`язано з необхідністю самостійно без підтримки батька організовувати своє життя. Це непоправна втрата і страждання, у зв`язку з його загибеллю є триваючими і не припинятимуться протягом усього життя. Тому суд, з урахуванням принципу розумності і співмірності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] 50 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю її батька [PERSON] . Зменшуючи суму відшкодування, яка заявлена в позові суд враховує обставини при яких загинув потерпілий, допущена ним груба необережність при знаходженні на пішохідній доріжці між коліями №1 та №2, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що позбавило останнього в достатній мірі управляти своїми діями. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Ст.ст.137, 141 ЦПК України визначено, що витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», п.80 80 рішення від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», п.88 рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04 ), обгрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг ) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обгрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, усі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial