Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за кредитним договором. Свої вимоги мотивував тим, що з 1996 року він перебував у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року. Фактичні шлюбні відносини між ним та відповідачем були припинені наприкінці 2004 року. Під час шлюбу 04 вересня 2003 року позивачем в інтересах сім`ї для придбання квартири [ADDRESS] було укладено кредитний договір по річній відсотковій ставці 14,04 % на загальну суму 23 080,00 доларів США. Після фактичного припинення шлюбних відносин позивачем за вказаним кредитним договором з урахуванням 14,04% річних в період з 23 вересня 2003 року по 29 листопада 2006 року погашено борг за кредитом в повному обсязі в сумі 27 250,73 доларів США. Тобто вказана квартира, що є об`єктом спільного майна подружжя, була придбана за рахунок кредитних коштів, оплату яких здійснено лише позивачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17 визнано за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по 1/2 частці квартири [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 594 191,15 грн., як частку у спільній сумісній власності подружжя. Однак вказаним рішенням суду при поділі майна подружжя не було враховано боргові зобов`язання за кредитним договором,. Таким чином, враховуючи, що позивачем одноособово виконано зобов`язання за кредитним договором, за яким кошти одержані на придбання спільного з відповідачем майна, але спільні зобов`язання сторін розподілені не були, тому позивач вважає, що половина суми виконаного ним зобов`язання за кредитним договором після припинення шлюбних відносин підлягають відшкодування відповідачем на користь позивача в розмірі 13 625,26 доларів США, тобто Ѕ частина від суми сплаченого кредиту 27 260,53 доларів США. 15 квітня 2021 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за кредитним договором залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 05 травня 2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 18 червня 2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Крім того, 18 червня 2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено повністю. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 23 грудня 1996 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року (а.с. 8-29). 10 вересня 2003 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по 1/2 частці квартири [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 594 191,15 грн., як частку у спільній сумісній власності подружжя. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 8-29, 131-138). Згідно довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 22 жовтня 2020 року [PERSON] отримав кредит по річній відсотковій ставці 14,04 % на придбання нерухомості згідно із кредитним договором № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року на загальну суму 23 080,00 доларів США, вид нерухомості: квартира загальною площею 46,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кредит погашено у повному обсязі 03 жовтня 2006 року (а.с. 30). Згідно виписки по кредитному договору № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року, у період з 04 вересня 2003 року по 03 жовтня 2006 року [PERSON] було здійснено платежі на загальну суму 27 250,53 доларів США (а.с. 31-36). Позивач просить стягнути з [PERSON] у відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року 13 625,26 доларів США. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив про одноособове виконання зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року, який було укладено з метою придбання квартири [ADDRESS] . Крім того, зазначену квартиру рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року у справі № 761/44318/17 було визнано спільним майном подружжя та здійснено її поділ у рівних частинах. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача [PERSON] скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнав повністю, оскільки на даний час відповідачем у Касаційному суді оскаржується дата припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем. Позивач завищує суму коштів, сплачених після припинення спільного проживання з відповідачем, оскільки якщо виходити з того, що шлюбні відносини припинено з кінця 2004 року, то в період спільного проживання сторін було сплачено кошти у розмірі 6 400,00 доларів США, а якщо виходити з того, що шлюбні відносини припинено з 2006 року, то в період спільного проживання сторін було сплачено кошти у розмірі 15 450,53 доларів США. Також позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що кошти за кредитним договором було сплачено особисто позивачем. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності. На підтвердження відзиву представник відповідача надав суду копію касаційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року по справі № 761/44318/17 (а.с. 92-113, 114, 115), копії ухвал Верховного суду від 20 серпня 2020 року та від 23 квітня 2021 року про відкриття касаційного провадження у справі № 761/44318/17 (а.с. 116, 117, 118, 119-120), копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року про відкриття провадження у справі № 761/44318/17 (а.с. 122). Представник позивача скористався своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якої зазначив, що рішенням суду по цивільній справі № 761/44318/17 встановлено припинення спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства, а тому ці обставини доказуванню не підлягають. Крім того, позивач скористався своїм правом подачі додаткових пояснень по справі відповідно до яких просить при винесення рішення по справі врахувати постанову Київського апеляційного суду та постанову Верховного суду по цивільній справі № 755/16464/20 з аналогічним предметом спору. На підтвердження додаткових пояснень позивач надав суду копію постанови Київського апеляційного суду та постанови Верховного суду по цивільній справі № 755/16464/20 (а.с. 131-138, 151-155). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно із частиною четвертою статті 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що кошти за укладеним позивачем за час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме, на придбання квартири [ADDRESS] , а тому відповідач крім набуття у власність 1/2 частини цієї квартири, набула зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми, оскільки кредитний договір, укладений в інтересах сім`ї, створює обов`язки для обох з подружжя. Вирішуючи спір щодо поділу боргових зобов`язань подружжя, суд виходить із того, що предметом такого поділу є борг, сплачений [PERSON] на виконання кредитного договору, з огляду на те, що ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири, право власності на яку по 1/2 частині набули сторони у справі і яка була поділена між ними на підставі судового рішення, а тому визначає обов`язок відповідача зі сплати боргу у розмірі частини квартири, яку остання набула у власність за ці кошти. Цей висновок суду є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи, оскільки праву [PERSON] на 1/2 частини спірної квартири кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього нерухомого майна. Разом з тим після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин у 2004 році позивач за особисті кошти погасив боргові зобов`язання на суму 27 250,53 доларів США. Твердження представника відповідача про ненадання позивачем належних доказів на підтвердження того, що кошти за кредитним договором було сплачено особисто позивачем спростовуються випискою по кредитному договору № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року, відповідно до якої у період з 04 вересня 2003 року по 03 жовтня 2006 року [PERSON] було здійснено платежі на загальну суму 27 250,53 доларів США. Доказів на спростування вказаних обставин, зокрема щодо сплати позивачем боргових зобов`язань за кредитним договором, відповідачем не надано. Отже, з часу розірвання шлюбу і до повного погашення кредитних зобов`язань позивачем сплачено 27 250,53 доларів США. Тому 1\\2 частка сплачених платежів, яка є борговим зобов`язанням відповідача, становить 13 625,26 доларів США. Посилання відповідача на ті обставини, що кредит погашався позивачем до припинення шлюбних відносин не мають правового значення, оскільки вирішальним у цьому випадку є факт отримання сторонами кредитних коштів на придбання спірного нерухомого майна саме у період їх перебування у шлюбі. Необґрунтованими є також доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності виходячи з такого. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). В даному випадку суд приходить висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише у січні 2020 року, після розгляду в суді справи про поділ спірної квартири між подружжям. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за кредитним договором повністю: стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , у відшкодування Ѕ частини виконаного зобов`язання за кредитним договором № КЗН0G015072575 від 04 вересня 2003 року 13 625 (тринадцять тисяч шістсот двадцять п`ять) доларів США 26 центів. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 3792,91 грн., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 3792,91 грн.

Outcome: approved