Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою (яку пізніше було уточнено) в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі - 19 057,00 грн., компенсаційні витрати у розмірі 14 652,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 751,13 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 2018 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». 28 лютого 2020 року позивача звільнено за власним бажанням, жодних документів щодо його звільнення відповідач йому не надав. Під час його знаходження у трудових відносинах з відповідачем з липня 2019 року по лютий 2020 року з боку останнього не було нараховано суму заробітку за період з липня 2019 року по лютий 2020 року у загальній сумі 40 417,89 грн. Такі дії відповідача є незаконними. Тому, позивач просить стягнути з відповідача нараховану йому, але не виплачену заробітну плату та компенсації у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, а саме зменшив розмір позовних вимог, вказав, що сума заборгованості відповідає сумам, які зазначені в наданих відповідачем довідках. Так, представник позивача вказав, що до стягнення підлягає сума у розмірі: 19 057,00 грн. - заборгованість із заробітної плати, 14 652,00 грн. - заборгованість по компенсаційним виплатам, 5 7581,13 грн. компенсація за невикористану відпустку. Представник відповідача Федорченко А.А. позовні вимоги визнав, оскільки розмір заборгованості відповідає сумам вказаних у наданих ним довідках. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 див. в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , з 2018 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» і обіймав посаду оператора верстатів з програмним керуванням 4 розряду. 28 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі його заяви за власним бажанням. Жодних документів щодо його звільнення відповідач не надав. Вказані факти не заперечувались в судовому засіданні представником відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачує позивачу нараховану йому заробітну плату, яка за період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року складає 19 057 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником (а.с. 39). Крім цього, відповідачем не було виплачена позивачу компенсаційні виплати та компенсацію за невикористану відпустку за 69 днів, які відповідно до довідок відповідача у загальному розмірі становлять 20 403 грн. 13 коп. (після відрахування податків (ПДФО і військовий збір, профспілковий внесок)) (а.с. 40-41). У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідки про заборгованість по заробітній платі вбачається, що сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі вказана вже після утримання податків та відрахувань, передбачених законом, що становить 19 057 грн. 00 коп., а також компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5 751 грн. 13 коп., компенсаційні витрати у розмірі 14 652 грн. 00 коп. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 19 057 грн. 00 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків), компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 751 грн. 13 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків), компенсаційні витрати у розмірі 14 652 грн. 00 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків), що у загальному розмірі становить 39 460,13 грн. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав до суду: договір №15/09 про надання правової (правничої допомоги) від 15 вересня 2021 року; акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, наданої правничої допомоги) від 03 листопада 2021 року; звіт про надання послуги, надану правничу допомогу від 03 листопада 2021 року; квитанцію про сплату правничих витрат у розмірі 6 000,00 грн.; ордер Серії АЕ № 1090190 від 15 вересня 2021 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №21 від 22.10.2019 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 6000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слідує стягнути судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: approved