Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У січні 2021 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», відповідно до якої просила суд визнати недійсним Кредитний договір №859222 від 08.05.2019 року, який укладено між нею та ТОВ «Авентус Україна». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.05.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №859222 шляхом заповнення електронної заявки на отримання кредиту, яку можливо надіслати через сайт https://creditylus.ua. На думку позивача, при укладенні договору були порушені норми ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як відповідач не надав позивачу, як споживачу, інформації, що стосується суті наданих фінансових послуг; п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як Договір не містить умов про припинення його дії, відповідальність відповідача; абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомив про умови та строки обробки персональних даних, а з аналізу Договору вбачається, що така згода є безстроковою та безвідкличною. З огляду на це, як вказує позивач, Договір має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників. Суддею Голосіївського районного суду м. Києва 01 лютого 2021 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у вказаній справі та вирішено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання. 01 жовтня 2021 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва за клопотанням відповідача постановлено залучити до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що дійсно 08.05.2019 р. між ТОВ «Авентус Україна» і [PERSON] було укладено Договір №859222 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, згідно якого ТОВ «Авентус Україна» було надано позивачу кошти в розмірі 5 000,00 гривень на умовах, встановлених договором, де товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт товариства або мобільний додаток. Представник відповідача стверджує, що враховуючи процедуру укладення кредитного договору в онлайн-режимі відповідно до вимог чинного законодавства, товариством були надані засвідчені належним чином електронні докази в паперовій копії та скріншоти з інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт товариства або мобільний додаток, що, в свою чергу, встановлює відсутність правопорушень з боку товариства, яке полягає у неознайомлені позивача із з правилами та умовами надання кредиту, з паспортом споживчого кредиту та текстом самого кредитного договору, що планувався до укладення, а також з інформацією, розміщеною на веб-сайті товариства, про умови та порядок надання товариством кредитів. Поряд із цим, на думку відповідача, не відповідають дійсності твердження позивача, що кредитний договір має бути визнаний недійсним, у зв`язку із відсутністю в його змісті положень про відповідальність кредитодавця та умови про припинення дії договору, оскільки вказане не узгоджується із принципом свободи договору, так як позивачем свідомо вчинено сукупність дій, спрямованих на укладення Кредитного договору, а він самостійно для себе визначив необхідний для нього обсяг часу для ознайомлення з Правилами Кредитного договору для вступу в договірні відносини на умовах, визначених Правилами, після узгодження розміру кредиту, строку та умов кредитування. Крім того, в разі незгоди з умовами Кредитного договору, позивач не була позбавлена можливості скористатися своїм правом, визначеним статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», і, відповідно, протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору. Натомість таких дій позивач не вчинила. Таким чином, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також відповідач зазначає, що 23.04.2020р. відступив право вимоги до позивача Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Позиція третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору 10 грудня 2021 року на електрону адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», якими представник товариства просить відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного. Кредитний договір містить порядок зміни і його припинення, а також права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Більш того, як зазначає третя особа, позивач міг скористатися правом, передбаченим п. 5.1. Кредитного договору, та внести зміни та доповнення до цього Кредитного договору, в тому числі і в частині розширення меж відповідальності кредитора, але позивач таким правом не скористався, що свідчить про цілковите прийняття позивачем умов Кредитного договору, а, отже, підстави визнавати недійсним Кредитний договір у суду відсутні. Умовами кредитного договору та правилами до кредитного договору, як вказує третя особа, дійсно не врегульовано питання щодо права позичальника пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних та відкликати згоду на обробку персональних даних, але таке право передбачене та врегульоване п. 5,11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», а відповідно до п. 6.3. кредитного договору усі не врегульовані цим договором правовідносини сторін регулюються чинним законодавством України. Поряд з цим, представник зазначає, що законом передбачено право суб`єкта персональних даних пред`явити саме вмотивовану вимогу. Будь-яких аргументованих мотивів своєї вимоги позивачем не наведено. В той же час, законом не встановлено кореспондуючий обов`язок користувача персональних даних припинити їх використання після отримання такої вимоги. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 08 травня 2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач на умовах строковості, зворотності та платності надає грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн., а позивач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, вказаного в пункті 1.2. договору (п. 1.3.1. кредитного договору). Пунктом 1.4. договору визначено, що сукупна вартість кредиту складає 100,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 5 015,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 15,00 грн. (у грошовому виразі). Згідно п. 1.2. договору позика видається строком на 30 днів. Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. У розділі 7 договору «Реквізити та підписи сторін» вказано прізвище, ім`я та по-батькові позивача, а також зазначено, що договір нею підписано електронно-цифровим підписом 08.05.2019 10:33:39. Відповідно до графіку платежів до договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 08.05.2019, який підписаний позивачем електронно-цифровим підписом 08.05.2019 10:33:39, датою повернення позики та сплати нарахованих процентів сторони визначили 07.06.2019 р. та сума разом до оплати (сума позики та нарахованих процентів) складає 5 015,00 грн. Крім того, позивачу було доведено до відома про всі істотні умови договору, шляхом підписання останньою електронно-цифровим підписом 08.05.2019 10:33:39 паспорту споживчого кредиту. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Даним договором чітко визначені зобов`язання сторін. У подальшому, 23 квітня 2020 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як фактор, та ТОВ «Авентус Україна», як клієнт, уклали договір факторингу №23042020, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору. Відповідно до копії реєстру боржників від 23 квітня 2020 р. (додаток № 1 до договору факторингу № 23042020 від 23 квітня 2020 р.), клієнт відступає факторові право вимоги заборгованостей до боржників - позичальників клієнту на умовах передбачених договором факторингу №23042020 від 23 квітня 2020 р., згідно наступного реєстру боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором №859222. Позивач просить визнати недійсним Договір №859222 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 08.05.2019р. на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, вважаючи, що при укладенні цього Договору було порушені норми ч. 2 ст. 12, п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, що діяла на момент укладення спірного Кредитного договору, фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. У спірному Договорі вказано, що невід`ємною його частиною є Правила надання коштів у позику, в тому числі, й на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті credit.plus.ua/assets/uploads/public/pravila_18/03/2019.pdf. Приймаючи умови цього Договору, клієнт (позивач у справі) підтверджує, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Так, пунктом 3.5. Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затвердженими наказом №34-ОД директора від 15.03.2019р., визначено, що до укладення Договору позики з клієнтом товариство надає клієнту інформацію про фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли пропонує фінансової послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Таким чином, судом встановлено, що твердження позивача про те, що йому, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, не відповідає дійсності, оскільки підписавши Договір, позивач підтвердив, що інформація, яка зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», йому надана, про що свідчить п. 3.5. Правил надання коштів у позику. Не підтверджуються також посилання позивача на порушення при укладенні спірного Договору ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки на момент укладення Договору стаття 11 Закону не містила частину другу, а, отже, вона не могла бути і порушена. Щодо наведених позивачем порушень пунктів 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», де визначено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору; Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, слід зазначити наступне. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Як вбачається з тексту Договору №859222 від 08.05.2019р., він містить умови щодо прав та обов`язків сторін (стаття 2 Договору), відповідальність сторін (стаття 4 Договору), порядок внесення змін та доповнень, припинення, розірвання договору (стаття 5 Договору). При цьому слід відмітити, що позивач міг скористатися правом, передбаченим п. 5.1. Договору та ст. 651 Цивільного кодексу України, та ініціювати внести зміни та доповнення до Договору, в тому числі щодо розширення меж відповідальності, однак матеріали справи не містять інформації про таке. Крім того, згідно п.6.5. Договору з укладенням цього договору клієнт надає свою однозначну, беззастережну і необмежену згоду на обробку персональних даних, у тому числі, на їх збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення, блокування та знищення будь-якої інформації, що стосується клієнта. Згідно ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року № 2297-VI (в редакції на час укладення спірного договору) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Частиною 1-3 ст.10 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Підставами для обробки персональних даних є, в тому числі, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних відповідно до ст.11 Закону України «Про захист персональних даних». У п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» закріплено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних. Відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Проте, позивачкою не надано суду доказів того, що вона зверталася до відповідача із заявою про відкликання згоди на обробку персональних даних товариством після того, як її персональні дані були оброблені, а тому посилання на дану обставину, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, не може бути враховане судом. Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013рокув справі №6-94цс13). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази, враховуючи норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, з огляду на що слід відмовити в їх задоволенні.

Outcome: dismissed