Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд в інтересах [PERSON] з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначає, що 10.08.2016 між нею і відповідачем підписано договір про приєднання до публічного договору № KR00А!00000103 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу, що розміщений на офіційному сайті компанії. Строк лізингу - 60 місяців. Сторонами погоджено графік та суми платежів. За умовами договору вона отримала в лізинг автомобіль Volkswagen tiguan, 2008 року випуску. Розраховуючи на отримання предмета лізингу у власність позивач сплачувала внески за користування автомобілем. Загальна сума сплачених позивачем коштів становить 387747 грн. У листопаді 2019 року у позивача було вилучено автомобіль. Як з`ясувалось, автомобіль вилучено представником відповідача на підставі п. 8.2 договору у зв`язку із наявністю заборгованості. Вважає пункти публічного договору про надання фінансового лізингу несправедливими та просить визнати недійсним укладений між сторонами публічний договір фінансового лізингу № KR00А!00000103 від 10.08.2016, стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти в розмірі 387747 грн. та понесені судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] надав пояснення аналогічні викладеним в позові обставинам. Зазначив, що відповідачем порушена форма договору фінансового лізингу, останній нотаріально не посвідчувався. Крім того, деякі пункти договору, що викладені на сайті відповідача, до яких приєдналась позивач, є несправедливими. Представник відповідача не заперечує нікчемність укладеного договору. Позивач не знала про недійсність договору, виконувала його умови та бажала настання наслідків, передбачених договором. Вважає, що строк позовної давності нею не було пропущено, оскільки про недійсність договору вона дізналась в жовтні 2019 року, отримавши юридичну консультацію. Однак просить поновити строк позовної давності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Прохода Р.С. в судовому засіданні підтримав викладені у відзиві заперечення на позов. Пояснив, що договір лізингу, укладений з позивачем є нікчемним з моменту укладення, а тому визнання його недійсним не вимагається. Просить застосувати строк позовної давності, який слід відраховувати з дати виконання нікчемного договору, та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 23 грудня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Оспорюваний договір є нікчемним, оскільки при його укладенні не дотримано нотаріальної форми правочину, а тому він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Визнання нікчемного правочину недійсним не вимагається, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання фінансового лізингу не підлягають задоволенню. Посилаючись на постанови ВС та рішення апеляційних судів з розгляду аналогічних спорів представник відповідача у відзиві зазначає, що при застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину, з ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» не підлягають стягненню кошти, які були сплачені позивачем за користування автомобілем. За період з 01.09.2016 по 13.12.2029 за користування автомобілем позивач мала сплатити на користь ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» 193437,90 грн. При порушенні позивачем умов виконання договору лізингу відповідачу були завдані збитки за амортизацію вартості авто, за неотриманий прибуток 20% рентабельності, збитки до сплати ПДВ, а всього 567978,38 грн. Сума коштів, сплачених позивачем є меншою ніж сума, яку вона повинна сплатити за період фактичного користування автомобілем. Тому позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів у розмірі 387747 грн. не підлягають задоволенню. Із розміром витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15027 грн. відповідач не погоджується, наполягає на їх зменшені, у зв`язку з тим, що розмір таких витрат не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та розумності. Просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Вказують, що оскільки заява про приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу підписана сторонами 10.08.2016, авансовий внесок було сплачено позивачем 26.08.2016, тому з цієї дати почалось виконання спірного договору. Як зазначалось у відзиві, спірний договір є нікчемним, а тому відповідно до ч.3 ст. 261 ЦК України саме з 26.08.2016 розпочинається трирічний строк позовної давності, який пропущено позивачем при зверненні до суду 09 листопада 2020 року. Про те, що Договір фінансового лізингу є нікчемним позивач знала від початку його укладення та не зверталась до відповідача для його нотаріального посвідчення, тому обставини щодо поважності пропуску строку позовної давності не можуть прийматися судом до уваги, бо вони повністю залежали від волевиявлення самої [PERSON] . Просять застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Представником позивача подано відповідь на відзив, вважає відзив не обґрунтованим. У відповіді вказує, що відповідач зазначає, що за наслідками реституції має право на плату за користування автомобілем у розмірі 193437,90 грн., яка розрахована на підставі Довідки щодо розрахунку собівартості послуг за користування автомобілем за період з 01.09.2016 по 13.12.2029, однак така довідка не є належним та допустимим доказом, оскільки визначений розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору фінансового лізингу, який є нікчемним. Плата за користування не може бути стягнута, оскільки це суперечить правовим наслідкам недійсності правочину. Вважає, що стягнення збитків з позивача на користь відповідача, які останній обґрунтовує зменшенням вартості автомобіля і погіршенням його стану, не доведено відповідачем, оскільки відсутні елементи складу цивільного правопорушення як вина [PERSON] , протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою і такою поведінкою. Крім того представник позивача вказує, що відповідач має право заперечувати проти позову, а не вимагати стягнення збитків. Також представником позивача подано окреме клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та його поновлення, посилаючись на те, що [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним та про порушення свого права вона дізналась отримавши професійну консультацію від адвоката 06.10.2020 року, тому саме й цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, який позивачем не пропущено. Позивач не могла при укладенні оскаржуваного договору та сплати першого внеску знати про його недійсність або нікчемність, оскільки, укладаючи договір із відповідачем, розраховувала на настання юридичних наслідків щодо отримання предмета лізингу у власність. Звернувшись до офіційно зареєстрованої компанії відповідача позивач уклала договір, отримала автомобіль у користування та сплачувала щомісячні платежі, і не могла знати, що запропонований їй договір не відповідає вимогам закону. Факт вилучення автомобілю змусив позивача звернутися до поліції і в подальшому за правовою допомогою, де їй було роз`яснено про порушення її прав. Крім того, відповідач пропонуючи укласти Договір лізингу у такій формі, не міг не знати про його невідповідність законодавству, а отже діяв недобросовісно і знав, що пропонує договір, який є нікчемним. Просить визнати поважними причину пропуску строку звернення до суду та поновити пропущений строк. Окрім того, представником позивача подано заяву про розподіл судових витрат відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2020 року відкрито провадження у даній справі, постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 18 січня 2021 року судом постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Вислухав позивача, представників сторін, дослідив письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. 10 серпня 2016 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до публічного договору № KR00А!00000103, відповідно до якої надала свою згоду на приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, визначених цим договором, що розміщені на офіційному веб-сайті компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс». Відповідно до заяви з моменту її підписання лізингоодержувачем та прийняття її лізингодавцем, сторони набувають прав та обов`язків, визначених договором та несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання). Строк лізингу 60 місяців, лізингоотримувач повинен сплачувати щомісячні платежі, які включають в себе: платіж по відшкодування частини вартості предмету лізингу, відсотки за користування предметом лізингу, комісію за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу у розмірах, згідно Графіку. Період сплати з 21 по 25 число кожного місяця. Транзитний рахунок № [NUMBER] у ПАТ КБ Приватбанк, для подальшого зарахування коштів на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс». Пунктом 14.1.6 заяви передбачено сплату інших платежів: - щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язані із страхуванням за цим договором; - винагорода за проведення додаткового моніторингу; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмету лізингу при внесенні останнього платежу; - платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 6.2.4 Договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 103000,00 грн. Вказана Заява, специфікація та акт приймання-передачі, графіки платежів підписані сторонами договору (а.с.7-9). 26 серпня 2016 року відповідно до Додатку №1 до вказаного вище договору, [PERSON] отримала в лізинг автомобіль Volkswagen tiguan, 2008 року випуску, універсал, номер кузова (шассі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого 405001,00 грн. (а.с.8). Із виписки по рахунку [PERSON] № [NUMBER] у АТ «КБ Приватбанк» за період з 10.08.2016 по 29.05.2020 видно, що на вказаний рахунок, який було обумовлено сторонами в заяві по приєднання до публічного договору, було внесено кошти в загальній сумі 387747,04 грн. (а.с.11-14). Із меморіальних ордерів від 26.08.2016 видно, що позивач сплатила 200 грн. на рахунок ТОВ «Автокредит плюс» як компенсацію за встановлення GPS- датчика та 775,66 грн. як страховий платіж на користь страхової компанії «Кредо» (а.с.14). Листом від 29.11.2019 ТОВ «Автокредит Плюс» направив [PERSON] повідомлення про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу у разі не усунення події «Дефолт». В повідомленні вказують про наявність заборгованості, яка підлягає сплаті, в іншому разі будуть застосовані положення пунктів 8.2.1, 8.2.3, 8.2.4, відповідно до яких лізингодавець розриває в односторонньому порядку договір фінансового лізингу, автомобіль, наданий у користування за договором, підлягає поверненню у власність ТОВ «Автокредит Плюс» (а.с.20). 30 листопада 2019 року на адресу за місцем проживання позивача по телефону 102 викликався наряд поліції з приводу конфлікту щодо вилучення автомобіля. Слідчим СВ Інгулецького ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області 30.11.2019 відібрано пояснення у представника ТОВ «Автокредит Плюс» з приводу вказаного конфлікту (а.с.16-17). Ст. ДОП Інгулецького ВП КВП надано висновок за матеріалами перевірки, відповідно до якого між ТОВ «Автокредит Плюс» і [PERSON] склались цивільно-правові відносини, по яким досудове слідство та розгляд не проводиться, справи по даній категорії спорів вирішуються в суді шляхом подання позовної заяви (а.с.15). 06.10.2020 позивач звернулась до адвоката Таганцова Б.А. для з`ясування питання законності дії представників ТОВ «Автокредит Плюс» та вилучення автомобіля (а.с.19). Відповідно до орієнтовного розрахунку, сума судових витрат за надання професійної правничої допомоги складає 15027,00 грн (а.с.22). Відповідно до довідки щодо розрахунку собівартості послуги з користування автомобілем за період з 01.09.2016 по 13.12.2019 відповідач поніс збитки у зв`язку з порушенням позивачем умов виконання договору лізингу в загальній сумі 567978,38 грн. (а.с.41). Викладеним обставинам відповідають правовідносини з приводу дійсності правочину та застосування наслідків його недійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», частиною першою статті 806 Цивільного кодексу України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Стороною позивача вказується на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов спірного договору про надання фінансового лізингу, які містяться на сайті відповідача, а саме п.п.3.11, 6.3.6, 8.2.2, 8.2.3, 8.2.4, 9.4-9.7, 9.9-9.10, 10.3, 12.2, щодо обмеження права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом; звуження обов`язків лізингодавця; виключення відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; надмірної відповідальності лізингоодержувача, в тому числі щодо сплати штрафів в розмірі до 100% від загальної вартості предмета лізингу за порушення зобов`язань; внесення змін до договору по ініціативі лізингодавця. Вказані пункти договору на думку представника позивача порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. В свою чергу відповідачем заперечувались доводи сторони позивача щодо недійсності правочину, з посиланням на те, що укладений між сторонами договір є нікчемним в силу закону, а тому визнання його недійсним не вимагається. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Практичне застосування зазначеної правової позиції викладено у постановах ВСУ: від 16.12.2015 року (справа №6-2766цс15), від 19.102016 року (справа №6-1551цс16), від 18.01.2017 року (справа №6-648цс16). Пленум ВСУ у п.4 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що судам, відповідно до ст.215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК України). Пунктом п. 13 вказаної Постанови Пленуму ВСУ додатково роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійснім нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Судом беззаперечно встановлено, що публічний договір № KR00А!00000103 від 10 серпня 2016 року про надання фінансового лізингу між фізичною особою - [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» укладений у простій письмовій формі та нотаріально посвідчений не був, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Оспорюваний договір, підписаний сторонами, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 18.03.2020 у справі 755/612/16-ц. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). За вказаних обставин щодо визнання договору лізингу нікчемним, відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням вказаних вище роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ №9, враховуючи, що в ході розгляду даної справи у спорі про визнання договору фінансового лізингу недійсним, встановлено правові підстави для визнання цього договору нікчемним, суд зобов`язаний застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, зокрема, не лише, передбачені ст. 216 ЦК України, але і наслідки, що передбачені ст.261 ЦК України, щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Оскільки встановлено, що відповідач виконав умови договору лізингу, передавши обумовлений сторонами автомобіль, а позивач здійснювала оплату передбачених договором платежів, тобто мало місце виконання договору, який є нікчемним в силу закону, тому підлягає застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже позовні вимоги щодо повернення грошових коштів сплачених на виконання умов договору є обґрунтованими. Разом з тим судом перевірені строки позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України). Згідно із ч.3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Як встановлено судом, і не заперечувалось сторонами, виконання договору між сторонами розпочалося з 26 серпня 2016 року, коли згідно специфікації та акту прийому-передачі ТОВ «Автокредит Плюс», виконуючи свої договірні зобов`язання передав [PERSON] транспортний засіб, який є предметом договору фінансовго лізингу - «Vоlkswаgеn Tiguan», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 405001,00 грн., а позивач сплатила на користь відповідача перший авансовий платіж у сумі 103 000 грн. Позовна заява [PERSON] подана 10 листопада 2020 року та надійшла до суду 13 листопада 2020 року, тобто з пропуском встановленого строку позовної давності. Аналогічний по суті висновок щодо початку перебігу строку позовної давності зроблений Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18), від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-14687св19) та підтверджений у постанові ВС від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18 (провадження № 61-20963св19). Відповідно до частин третьої - четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Доводи сторони позивача про те, що позивачці стало відомо про порушення її прав на повернення сплачених за договором коштів - з жовтня 2020 року, тобто після отримання професійної консультації щодо укладеного договору та підстав вилучення автомобіля, тому позовну давність вона не пропустила, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам ч.3 статті 261 ЦК України, якою встановлений перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18. З вказаних підстав клопотання про визнання поважними та поновлення строку позовної давності задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням викладеного вище суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з вказаних підстав. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові понесені судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed