Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У грудні 2021 року фізична особа - підприємець [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням зміненої позовної заяви, позивачка зазначила, що 07.07.2017 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 2933_0594. В подальшому, 01.12.2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» укладено договір добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 (далі Договір страхування), відповідно до якого останнє бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами Договору страхування, виплатити ПАТ «Державний ощадний банк України» страхове відшкодування. Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 08.10.2018 року виникла заборгованість у розмірі 12 360,30 грн. Таким чином, настав страховий випадок; ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило страхове відшкодування за зобов`язанням відповідача і до нього на підставі ст. 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до відповідача на виплачену суму. Позивачка також зазначила, що 20.05.2021 року між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії). З метою досудового врегулювання спору 04.06.2021 року позивачка надіслала відповідачу претензію (повідомлення) № 10026.12.18-2. З огляду на викладене, позивачка просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 12 360,30 грн та судові витрати (908 грн судового збору та 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу). Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка 26.01.2022 року подала до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити, справу розглядати без своєї участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а. с. 55). Відповідач в судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, оскільки позивачка та відповідач повідомлені належним чином про судове засідання, причини неявки суду відповідач не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 07.07.2017 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі керуючої ТВБВ № 10026/0594 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» [PERSON] та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 2933_0594 на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів (а. с. 7-12), відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 30 000 грн на строк 36 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 07.07.2020 року зі сплатою 17,99 % річних (п.п. 2.2, 2.4.1). Виписки по рахунку відповідача (а. с. 13-16) свідчать про те, що позичальник належним чином не виконував умови договору щодо сплати платежів у розмірі та порядку, передбаченому договором, що призвело до виникнення заборгованості. 01 грудня 2018 року між ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір добровільного страхування кредитів №\~18.215040.1601-0286 (а. с. 17-21), відповідно до умов якого страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі, а страховик приймає на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами цього договору, виплатити страхувальнику (в особі установ страхувальника) страхове відшкодування на умовах цього договору (п. п. 2.2 договору). Згідно з п. 4.1 договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 страховим випадком за цим договором є факт первинного (першого у часі, за винятком випадку, передбаченого абз. 3 цього пункту) виникнення збитків у страхувальника (в особі установ страхувальника) внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальником понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 цього договору. Страховий випадок за цим договором настає на 61 день після дати, встановленої кредитним договором як дата повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом (абз. 1 п. 4.1 цього договору). 04 січня 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомив ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ» про настання страхового випадку, що підтверджується заявою про настання страхового випадку № 100.08-17/3-1/3, яку ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.АЙ» отримало 11 січня 2019 року (а. с. 22). Відповідно до цієї заяви страховий випадок настав відповідно до договору добровільного страхування кредитів, а саме: факт виникнення збитків у страхувальника (в особі установ страхувальника) внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальником понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин, за винятком тих, що передбачені розділом 9 цього договору. Позичальником є [PERSON] , дата виникнення заборгованості за договором 08.10.2018 року; дата настання страхового випадку 31.01.2019 року; страхова сума на дату настання страхового випадку 12 593,37 грн; заборгованість позичальника на дату настання страхового випадку та проценти за користування кредитом - 12 360,30 грн (а. с. 23). Відповідно до страхового акта від 03.01.2019 року № Київ10026.12.18-2 ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» визнало страховим випадком факт заборгованості за кредитним договором позичальника [PERSON] на загальну суму страхового відшкодування 12 360,30 грн та виплатило ПАТ «Державний ощадний банк України» суму страхового відшкодування в розмірі 12 360,30 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 30.01.2019 року № 10939 (а. с. 23 на звороті). 20 травня 2021 року між ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та ФОП [PERSON] укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) (а. с. 24-26), відповідно до умов якого ТзДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» відступила новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором (п. 2.1 договору) (а. с. 24-26). Відповідно до додатку № 1 до цього договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 21.07.2021, а. с. 34) право вимоги за кредитним договором/страховим актом від 24.06.2019 року №\~Київ10026.12.18-2 перейшло до ФОП [PERSON] в сумі 12\~360,30 грн (а. с. 27-33). Представник позивача [PERSON] 07.06.2021 року на адресу відповідача [PERSON] надіслав претензію (повідомлення) № 10026.12.18-2, відповідно до якої відповідача повідомлено про зміну кредитора та запропоновано сплатити 12 360,30 грн заборгованості (а. с. 36). Докази виконання відповідачем претензії в матеріалах справи відсутні. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами до ст. ст. 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до п. 16 ч. 4 ст. 6 цього Закону України "Про страхування" видами добровільного страхування можуть бути, зокрема, страхування кредитів (у тому числі відповідальності позичальника за непогашення кредиту). Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 27 цього Закону до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні приписи передбачені ст. 993 ЦК України. Спірні правовідносини врегульовані положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України. Вищевказані норми законодавчо закріплюють перехід до страховика, який виплатив страхове відшкодування, права вимоги страхувальника, яке він має до особи, відповідальної за збитки. Таким чином, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування ТзДВ «Ю.Ес.Ай.», у межах фактичних витрат, які були виплачені страхувальнику ПАТ «Державний ощадний банк України» за страховий випадок, пов`язаний з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. Під час переходу права вимоги нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникло, а відбулася заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Суд зазначає, що позивачка помилково ототожнила поняття «суброгація» і «регрес», внаслідок чого просить в позовній заяві стягнути відшкодування в порядку регресу, хоча зазначає норми законодавста, які регулюють відносини суброгації. У постанові від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 Верховний Суд зазначив таке. Під час розгляду справи не потрібно ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") з правовідносинами суброгації, які регулюються ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування". Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду. Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого. Водночас регресом (з лат. "regressus" - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту ст. 559 та ст. 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 910/2603/17). Відповідно до положень ст. ст. 512, 513 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі наведених положень, суд зазначає, що відступлення права грошової вимоги до позивачки відбулося відповідно до норм ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та є відносинами суброгації. Тож позивачка довела, що на підставі договору від 20.05.2021 року № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) до неї, як до нового кредитора у відносинах суброгації, перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] щодо стягнення 12 360,30 грн. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що всі обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору та витрат з надання професійної правничої допомоги в якості розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 908 грн судового збору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 20.05.2021 року, який укладений між позивачкою та адвокатом Бартосевичем Б. В., платіжним дорученням №\~494 від 20.01.2022 року, актом-розрахунком від 17.01.2022 року № 35/01-Б (а. с. 51-54). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що заявлена позивачкою сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн є неспівмірною, зокрема, зі складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом, сумою спору, яка стягується. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Outcome: approved