Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача 1. Виклад позиції позивача. 16.11.2021 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та інших виплат при звільненні та судових витрат. \~ \~ \~ \~У позовній\~заяві з\~урахуванням заяви\~про часткове\~збільшення розміру\~позовних вимог\~від 10.02.2022\~року [PERSON] \~просить стягнути з\~Дочірного підприємства\~«НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ\~«ФАКТОР»,\~на його\~користь 15239,37\~грн.\~ заборгованості\~по заробітній\~платі та\~інших виплатах,\~в тому\~числі,\~компенсації за\~невикористані відпустки,\~надбавки та\~інші; стягнути з\~відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи по день розгляду справи 28.02.2022 року, в сумі 58023,68 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. В обґрунтування позову з урахуванням заяви про часткове збільшення розміру позовних вимог від 10.02.2022 року, [PERSON] зазначив, що з 04 серпня 2020 року по 17 червня 2021 року працював на посаді оператора заправних станцій на автомобільній газонаповнювальній компресорній станції №10 у [ADDRESS] в ДОЧІРНОМУ ПІДПРИЄМСТВІ «НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР». Відповідно до наказу ДП «НГК «ФАКТОР» №41 від 14.06.2021 року його звільнено з роботи з 17.06.2021 року. На час звільнення з роботи та до часу розгляду справи в суді відповідач не провів з ним повний розрахунок по заробітній платі та інших виплатах, які йому належать згідно з чинним законодавством, в тому числі, не було виплачено заробітну плату за місяці березень - червень (в червні за 11 робочих днів) 2021 року та компенсації за дні невикористаної відпустки по день звільнення. 23 червня 2021 року йому було перераховано відповідачем на банківську картку заборгованість по заробітній платі за березень 2021 року. На його заяву від 19.07.2021 року відповідачу, яку останній отримав 22.07.2021 року за місцем юридичної адреси, по даний час відповідачем не проведено з ним ні повного розрахунку, ні не надано відповіді на заяву із витребуваними документами (довідкою про кількість відпрацьованих днів, нараховану заробітну плату та її заборгованість, помісячно з 1 січня 2021 року по час видачі довідки). 16.08.2021 року та 30.08.2021 року перераховано на банківську картку частину заборгованої заробітної плати як зазначено в платіжних документах «ЗП за квітень 2021 року». Відповідно до ст.ст.47, 115, 116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Всупереч вказаним вимогам КЗпП, відповідач виплату заробітної плати та інших виплат (повний розрахунок) належним чином не проводить. Як передбачено ч.1 ст.47 КЗпП України, в редакції, що діяла на час звільнення його з роботи, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Тобто, в день звільнення (незалежно від підстав звільнення) роботодавець зобов`язаний здійснити з працівником повний розрахунок, виплатити працівнику суму заробітної плати та інші належні працівнику кошти, зокрема, компенсації за невикористані відпустки, надбавки, в повному розмірі. Роботодавець вважається таким, що не виконав свого обов`язку щодо розрахунку з працівником, якщо виплатив заробітну плату лише частково, або не виплатив заробітну плату взагалі. Крім того, частинами 1 та 2 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Отже, остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Разом з тим, в день звільнення його з роботи ні 14.06.2021 року, ні 17.06.2021 року відповідач письмово не повідомив про нараховані суми, належні йому при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що вважає грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. На день звільнення його з роботи йому належало виплатити (з виплаченими після 17.06.2021 року) 23152,07 грн. (березень 2640 грн., квітень 5274,71 грн., травень 6607,50 грн., червень на 17.06.2021 року 8631,87 грн.), в які входить заробітна плата за березень - червень 2021 року та інші виплати, в тому числі, компенсації за невикористані відпустки, надбавки та інші. Згідно з даними персоніфікованого обліку (індивідуальних відомостей про застраховану особу) Пенсійного фонду України від 01.11.2021 року №1623/0200-0222-15, йому нараховано виплати за травень 2021 року 6607,50 грн. та за червень 2021 року 8631,87 грн., а всього 15239, 37 грн. (6607,50 + 8631,87), які відповідач заборгував на даний час. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку заборгованість по заробітній платі та інших виплатах в сумі 15239,37 грн. Крім того, як передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.21, ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум в день звільнення, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Верховний Суд за результатами розгляду справи №446/509/16-ц звернув увагу на офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу, які слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, починаючи з наступного дня після його звільнення (17 червня 2021 року) з 18 червня 2021 року починає нараховуватися середній місячний заробіток аж до моменту повної виплати належних коштів або до дня вирішення справи в суді. Розрахунок середнього заробітку проводиться у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Абзацом третім пункту 2 вказаного Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку, обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Відповідно даних індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України від 01.11.2021 року №1623/0200-0222-15 про нього, як застраховану особу, його заробітна плата за попередні два календарні місяці (квітень та травень 2021 року) до звільнення (17 червня 2021 року) становить, відповідно 6580 грн. та 6607,50 грн., а разом за два місяця 13187,50 грн. Відповідно до виробничого календаря на 2021 рік, кількість робочих днів при п`ятиденному тижні у квітні 2021 року становить 20 робочих днів і у травні 20 робочих днів, а разом 40 робочих днів. Середньоденний заробіток становить 329,68 грн. за один робочий день (13187,50 : 40). За період з 18 червня 2021 року по можливий день закінчення розгляду справи 28.02.2022 року при п`ятиденному робочому тижні пройде 176 робочих днів (або: у 2021 році червень 8, липень 22, серпень 21, вересень 22, жовтень 20, листопад 22, грудень 22; у 2022 році січень 19, лютий 20). Таким чином, кількість робочих днів, належних оплаті відповідачем йому за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 червня 2021року по 28 лютого 2022 року складає 176 робочих днів. За період з 18 червня 2021 року по 28 лютого 2022 року підлягає до стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 58023,68 грн. ( 329,68 грн. х 176 днів = 58023,68 грн.). Загальна сума, що підлягає до стягнення з відповідача на його користь станом на 28.02.2022 року становить 73263,05 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому за відповідні вимоги позивачі повинні сплачувати судовий збір у порядку, встановленому законом, у зв`язку із чим ним сплачено судовий збір в сумі 908 грн. Всі вказані судові витрати [PERSON] просить покласти на відповідача. Також, вважає, що вказані правовідносини регулюються ст.ст.2, 5-1, 21, 23, 47, 116, 117, 232, 233, 238 КЗпП України. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Костриця В.С., що діє на підставі ордеру від 15.11.2021 року (а.с.21), не прибули. При цьому, адвокат Костриця В.С. 22.02.2022 року подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі в редакції заяви про часткове збільшення позовних вимог, яку ним направлено відповідачеві і отримано відповідачем 17.02.2022 року. На день розгляду справи (22.02.2022 року) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з роботи становить 56704,96 грн. за 172 дні затримки, тому він не заперечує щодо стягнення такої суми середнього заробітку на користь позивача. Не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.50). 2. Виклад позиції відповідача. Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позов і не подав до суду відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 16.11.2021 року (а.с.25-26). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача. 1. Позивач [PERSON] 16.11.2021 року разом з позовом подав до суду клопотання про додаткове витребування доказів (а.с.20). 2. 22.12.2021 року представник позивача адвокат Костриця В.С. подав до суду заяву про розгляд справи 22.12.2021 року у його та позивача відсутності (а.с.32). 3. 10.02.2022 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про часткове збільшення розміру позовних вимог (а.с.46-48). 4. 22.02.2022 року представник позивача адвокат Костриця В.С. подав до суду заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності (а.с.50). 5. Відповідачем до суду заяви і клопотання, пов`язані з розглядом справи, не подавалися. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Ухвалою суду від 16.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та інших виплат при звільненні та судових витрат; розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження; визначено дату судового засідання; запропоновано відповідачеві в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам, встановленим статтею 178 ЦПК України (а.с.25-26). 2. 22.12.2021 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від відповідача додаткові докази; у зв`язку із витребуванням доказів відкладено судове засідання на 27.01.2022 року (а.с.34-36). 3. 27.01.2022 року відкладено судове засідання на 22.02.2022 року у зв`язку із невиконанням відповідачем ухвали суду про витребування доказів від 22.12.2021 року (а.с.41-42). 4. В судовому засіданні 22.02.2022 року, без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, судом задоволено заяву представника позивача про розгляд справи у його та позивача відсутності. 5. 22.02.2022 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до ДОЧІРНЬОГО ПІДПРИЄМСТВА «НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та інших виплат при звільненні та судових витрат і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.52). 6. В судовому\~засіданні 22.02.2022\~року без\~виходу до\~нарадчої кімнати,\~відповідно до\~вимог ч.4\~ст.259\~ЦПК України,\~судом задоволено\~клопотання позивача\~та прийнято\~до провадження\~заяву про\~часткове збільшення\~розміру позовних\~вимог \~ (а.с.46-48),\~яка надіслана\~відповідачеві позивачем\~та отримана\~17.02.2022\~року (а.с.51). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, КЗпП України. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Відповідач ДОЧІРНЄ ПІДПРИЄМСТВО «НАФТОГАЗОВА КОМПАНІЯ «ФАКТОР» (ДП «НГК «ФАКТОР») зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 09.07.2009 року, знаходиться у м. Київ, по вул. Жилянська, будинок 9-11, що вбачається із витягу з вказаного Реєстру (а.с.18-19). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 04 серпня 2020 року до 17.06.2021 року працював у ДП «НГК «ФАКТОР» на посаді оператора заправних станцій та звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, відповідно до наказу №НГК 41 від 14.06.2021 року, що вбачається із записів №№9, 10 у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а.с.10). \~ \~ \~ \~Таким чином, останнім днем роботи позивача [PERSON] у відповідача ДП «НГК «ФАКТОР» є 17.06.2021 року. Згідно з копією виписки по картковому рахунку позивача від 19 жовтня 2021 року щодо зарахування на його картковий рахунок заробітної плати ДП «НГК «ФАКТОР», 09.06.2021 року позивачеві зараховано заробітну плату у розмірі 2624,45 грн. за лютий 2021 року; вже після звільнення 23.06.2021 року та 16.08.2021 року зараховано заробітну плату у розмірі 2640 грн. та 2626,71 грн. за березень 2021 року; 30.08.2021 року зараховано заробітну плату за квітень 2021 року у розмірі 2648 грн. (а.с.14-15). Таким чином, позивачем отримано від відповідача станом на 30.08.2021 року заробітну плату включно за квітень 2021 року. Відповідно до копії заяви від 19 липня 2021 року, [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про надання довідки про кількість відпрацьованих ним днів, нараховану заробітну плату та її заборгованість, помісячно, з 1 січня 2021 року по час видачі довідки (а.с.11), яка отримана відповідачем 22.07.2021 року, що підтверджується копією зворотного рекомендованого повідомлення та довідкою про відстеження поштового пересилання (а.с.12, 13). Відповідач на подану позивачем 19.07.2021 року заяву жодним чином не відреагував. Ухвалою Шаргородського районного суду від 22.12.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від відповідача додаткові докази, зокрема засвідчену копію наказу про звільнення [PERSON] , витяги з табелів виходу позивача на роботу за період з 01.04.2021 року по 17.06.2021 року, довідку про нарахування заробітної плати та інших виплат з 01.01.2021 року по день надання довідки, довідку про середньоденний заробіток позивача станом на день звільнення, інформацію про фактично проведені виплати позивачу з утриманнями обов`язкових платежів. Судом встановлено строк для подання витребуваних доказів до 21.01.2022 року (а.с.34-36). 27.01.2022 року судом відкладено судове засідання у зв`язку із неподанням відповідачем у строк до 21.01.2022 року витребуваних доказів на підставі ухвали суду від 22.12.2021 року та надіслано відповідачеві нагадування про необхідність виконання ухвали суду до 18.02.2022 року (а.с.41-42, 44). Однак, відповідач ухвалу суду про витребування доказів від 22.12.2021 року та нагадування від 27.01.2022 року залишив без належного реагування. Відповідач не надіслав до суду ні відзиву на позов, ні витребуваних судом на підставі ухвали від 22.12.2021 року доказів, що стосуються наказу про звільнення позивача, щодо виплати позивачеві заробітної плати та інших виплат, наявності заборгованості по зарплаті та інших виплатах та розміру заборгованості, щодо розміру середньоденного заробітку позивача. Тому, такі документи не були предметом дослідження судом, оскільки не надані відповідачем. Разом з тим, предметом дослідження судом є належним чином засвідчені копії документів, які додані до позовної заяви позивачем [PERSON] , а саме: копія трудової книжки позивача; виписка по картковому рахунку позивача щодо зарахування виплаченої відповідачем заробітної плати у 2021 році; індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ (а.с.10, 14-15, 16-17). Відповідно до копії індивідуальних відомостей про застраховану особу\~ [PERSON] , вбачається, що йому нараховано заробітну плату за квітень 2021 року 6580 грн., за травень 2021 року 6607,50 грн., за червень 2021 року 8631,87 грн. (а.с.16-17). В порівнянні індивідуальних відомостей про застраховану особу\~ [PERSON] з випискою по картковому рахунку позивача щодо зарахування відповідачем на картковий рахунок позивача заробітної плати вбачається, що заробітна плата за травень та червень 2021 року позивачеві відповідачем лише нараховані, але не виплачені, хоча обов`язкові платежі з нарахованих сум сплачені до ПФУ, інакше вказані відомості про нараховану зарплату були б відсутні у Реєстрі застрахованих осіб щодо індивідуальних відомостей про [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення\~вимог ст.116 КЗпП України,\~не виплачені належні суми заробітної плати і заборгованість відповідача перед позивачем за травень та червень 2021 року становить 15239,37 грн. (6607,50 + 8631,87 = 15239,37). Такий розрахунок заборгованості по заробітній платі наведено позивачем у позовній заяві, з яким суд погоджується з огляду на перевірені та проаналізовані докази, надані позивачем. Заперечень щодо такого розрахунку заборгованості по зарплаті відповідач не висловив, оскільки відзиву на позов до суду не подав. Оскільки в порушення\~вимог ст.116 КЗпП України позивачеві у день звільнення 17.06.2021 року, який був робочим днем і у який позивач працював,\~не виплачені належні суми заробітної плати, то це є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а також, з урахуванням вимог\~ст.117 КЗпП України, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Так, відповідачем проігноровано вимогу ухвали суду про надання розрахунку середньоденного заробітку. Такий розрахунок заборгованості середньоденного заробітку наведено позивачем у позовній заяві та в заяві про часткове збільшення розміру позовних вимог (а.с.46-48), яка також залишена відповідачем без належного реагування. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком середньоденного заробітку [PERSON] з огляду на перевірені та проаналізовані докази, надані останнім. Так, з матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 329,68 грн., (6580 + 6607,50 = 13187,50 грн. \~заробітна плата за останні два місяці роботи квітень та травень 2021 року; кількість робочих днів за квітень 2021 року 22, за \~травень 2021 року 18, тобто 40 робочих днів; 13187,50 : 40 = 329,68 грн.). За період з 18 червня 2021 року до 22 лютого 2022 року кількість робочих днів становить 171 (до кінця червня 2021 року 7 днів, липень 2021 року 22 дні, серпень 2021 року 21 день, вересень 2021 року 22 дні, жовтень 2021 року 20 днів, листопад 2021 року 22 дні, грудень 2021 року 22 дні, січень 2022 року 19 днів, лютий 2022 року станом на 22.02.2022 року 16 днів). Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Абзацом третім пункту 2 цього Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним. \~ \~ \~ \~Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Оскільки з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем [PERSON] , враховуючи, що відповідач не надав доказів про протилежне, то він має нести відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України. При визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 17.06.2021 року, тобто в робочий день, коли він знаходився на роботі, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, що відповідає положенням ст.116 КЗпП України, тобто з 18.06.2021 року. До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що затримка розрахунку при звільненні починається не в день звільнення, а в день, наступний за днем звільнення, адже день звільнення є робочим днем і оплачується в загальному порядку. Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 18.06.2021 року до 22.02.2022 року, тобто до дня ухвалення судового рішення. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON] становить 56375,28 грн. (329,68 грн. х 171 роб. день = 56375,28 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Заперечень щодо такого розрахунку заборгованості по зарплаті відповідач не висловив, оскільки відзиву на позов до суду не подав. При цьому, з вказаної суми підлягають утриманню передбачені законом податки та обов`язкові платежі при її виплаті відповідачем, що відповідає роз`ясненням, викладеним у абзаці п`ятому пункту 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника,\~суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів,\~про що зазначає в резолютивній частині рішення. \~ \~ \~ \~З правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) вбачається, що суд має право зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, при цьому суду необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника з огляду на тривалий період затримки виплати заборгованості по зарплаті, а також на те, що порушення права позивача не усунуто ні на момент його звернення до суду з вимогою про стягнення відповідних сум, ні на час розгляду справи в суді, ні на момент ухвалення судового рішення. До того ж, суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника у розмірі 56375,28 грн. відповідає меті дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, КЗпП України, ЦК України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Частиною другою\~статті 2 КЗпП України\~передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст.ст.19, 55, 56 Конституції України, органи державної влади…, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними їх рішеннями та діями. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~ \~ \~ \~Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших виплатах. Відповідно до п.2 ст.221 КЗпП України, трудові спори розглядаються районними, районними в місті, міськими, міськрайонними судами. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно із ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У ч.1\~ст.47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~статті 116\~цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною першою\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1\~ст.94 КЗпП України\~заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. \~ \~ \~ \~Згідно із\~ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується на передодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу)працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч.1 ст.83 КЗпП України). У відповідності до положень\~ч.1 ст.117 КЗпП України,\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З роз`яснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, з роз`яснень, що містяться в абзаці п`ятому пункту 6\~постанови Пленуму Верховний Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», вбачається, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника,\~суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів,\~про що зазначає в резолютивній частині рішення. VІ. Висновки суду Аналіз доказів та вказаного вище законодавства дає підстави для висновку, що право позивача [PERSON] на оплату праці порушене з боку відповідача. При таких обставинах суд дійшов висновку про поновлення його порушеного права на оплату праці шляхом задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у повному обсязі та часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розрахунків, наведених судом у мотивувальні частині судового рішення. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський Суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Також, відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відтак, слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми заробітної плати за один місяць з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового\~збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом (ч.2\~ст.133\~ЦПК України). Частинами 1,\~2,\~3\~ст.141\~ЦПК України\~встановлено,\~що судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~ на\~ відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові \~на \~позивача; 3)\~у разі\~часткового задоволення\~позову \~на \~обидві сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. При\~вирішенні питання\~про розподіл\~судових витрат\~суд враховує: 1)\~чи пов`язані\~ці витрати\~з розглядом\~справи; 2)\~чи є\~розмір таких\~витрат обґрунтованим\~та пропорційним\~до предмета\~спору з\~урахуванням ціни\~позову,\~значення справи\~для сторін,\~в тому\~числі чи\~міг результат\~її вирішення\~вплинути на\~репутацію сторони\~або чи\~викликала справа\~публічний інтерес; 3)\~поведінку сторони\~під час\~розгляду справи,\~що призвела\~до затягування\~розгляду справи,\~зокрема,\~подання стороною\~явно необґрунтованих\~заяв і\~клопотань,\~безпідставне твердження\~або заперечення\~стороною певних\~обставин,\~які мають\~значення для\~справи,\~безпідставне завищення\~позивачем позовних\~вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При зверненні до суду з означеним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн. за звернення із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.1), а в іншій частині позовних вимог, що стосуються стягнення заборгованої заробітної плати, [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про судовий збір». Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн., який мав би сплатити позивач при зверненні до суду, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Крім того, слід тягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Outcome: partial