Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач Харківська міська рада звернулася до суду із позовною заявою, зазначивши в аргументування позову, що договором купівлі-продажу квартири від 10.06.2016 № 521 [PERSON] , [INFO] , продав, а [PERSON] , купив однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,9 кв. м, житловою - 19,8 кв. м. 10 травня 2016 року вказаний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною. 07 квітня 2016 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено актовий запис № 5412 щодо померлого [PERSON] , [INFO] , на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 464 с від 04.04.2016 р., виданого ХОБСМЕ. Дата смерті [INFO] . Відповідно до листа КП «Харківське міське БТІ» від 16.04.18 № 4534/04-08, згідно наявних архівних матеріалів реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 КП «ХМБТІ» проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.12.1993 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. № [NUMBER]. На момент укладення вказаного договору [PERSON] , [INFO] помер - дата його смерті [INFO] (актовий запис про смерть № 5412 від 07.04.2016). Отже, Харківська міська рада, у розуміння ч. З ст. 215 ЦК України є особою, що заінтересована у визнанні правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Відповідно до ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України щодо визначення цивільної правоздатності, права та обов,язки, в тому числі і щодо власності [PERSON] припинилися у момент його смерті - [INFO] , та на час нотаріального посвідчення договору купівлі -продажу від 10.05.2016 він не був здатний мати та здійснювати цивільні права та обов`язки у тому числі цивільні права продавця належної йому за життя квартири. За таких обставин укладення договору купівлі-продажу від 10.05.2016 № 521 здійснено всупереч вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. З огляду на спрямованість вказаного договору на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] , вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто нікчемним в силу ч.ч. 1-2 ст. 228 ЦК України. Відповідно до частин 1-3 статті 1277 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Харківська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Харкова, на виконання вимог ст. 1277 ЦК України, зобов`язана в судовому порядку виконати обов`язок, що встановлений законом - подати до суду заяву про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та передачу нерухомого майна у власність територіальної громади м. Харкова. Незаконне набуття відповідачем [PERSON] права власності на спадкову квартиру порушує інтереси територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого законом порядку визнання спадщини відумерлою (ст.1277 ЦК України). Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] унеможливлює Харківську міську раду, у разі задоволення судом вимоги щодо визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею та зумовлює необхідність визнання договіру купівлі-продажу недійсними, скасування рішення державного реєстратора права власності на нерухоме майно - в судовому порядку. Позивач, посилаючись на те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири порушує право територіальної громади міста Харкова на спірне майно просив в позові визнати недійсним договір купівлю-продажу квартири від 10.05.2016 № 521, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., за змістом якого [PERSON] продав, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. від 14.10.2016 № 29598103 про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати відумерлою спадщиною квартиру [ADDRESS] , власник якої [PERSON] помер [INFO] та передати відумерлу спадщину - квартиру [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради; витребувати квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь Харківської міської ради; стягнути з відповідача на користь Харківської міської ради витрати, понесені за сплату судового збору у розмірі 6306 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 21.08.2020 року провадження по справі відкрито. Зазначено про розгляд справи в порядку загального провадження. Ухвалою суду від 23.09.2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалами суду від 01.12.2020 року та 24.03.2021 року задоволені клопотання про витребування доказів в цивільній справі. Ухвалою суду від 30.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представником відповідача - адвокатом Рябовол В.В. 04.03.2021 року по справі подано відзив на позов за змістом якого він вважає, що цей позов є незаконним та не обгрунтованим з наступних підстав: Так, позивач обґрунтував свій позов тим, що по факту укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., щодо якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив спірну квартиру, було відкрито кримінальне провадження по ч.3 ст.190 КК України за фактом скоєння шахрайських дій, у зв`язку з тим, що [PERSON] на момент укладання угоди купівлі-продажу спірної квартири помер, а саме - [INFO] . Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., [PERSON] , як продавець, передала [PERSON] , як покупцю, у власність квартиру, за що [PERSON] сплатив [PERSON] 257000,00 грн, гроші він сплатив, а продавець отримав ще до підписання договору. Дії нотаріуса [PERSON] , незаконними не визнані. Вказана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі приватизації. Таким чином, на день коли була здійснена спірна угода купівлі- продажу квартири, покупець не міг знати і передбачати, що дії продавця незаконні. Суду не надані доказу того, що дії по продажу спірної квартири є шахрайством. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презумується, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Таким чином, в Цивільному кодексі містяться норми, що захищають право нового власника майна. Спірна квартира в порядку ст.335 ЦК України безхазяйним майном не визнана. Правовий режим незаконно відчуженого майна врегульовано статтею 330 ЦК України, за якою суб`єктом відносин є добросовісний набувач, який набуває право власності на майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача визначено статтею 388 ЦК України, відповідно до якої власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише в разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором. Власник має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно. З матеріалів, доданих до позову, не надано належних доказів тому, що [PERSON] якимось чином був пов`язаний з продавцем спірної квартири або йому було відомо про незаконність дій продавця під час купівлі продажу йому спірної квартири. Враховуючи, що матеріали справи таких відомостей не містять, а добросовісність набуття права власності презумується, якщо не доведено зворотнього, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири і підстав для витребування у нього спірного майна, повернення майна, як зазначено у позові, немає, з урахуванням того, що позивач не є власником цього майна. Позивач просить суд витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь Харківської міської ради. Відповідно до Договору купівлі-продажу [PERSON] заплатив за цю квартиру 257000 грн. Позивач жодним чином не зазначив, яким саме чином він збирається компенсувати відповідачу цю суму у разі задоволення позову. Щодо визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Розгляд судом справ про визнання спадщини відумерлою регулюється главою 9 розділу IV ЦПК України. Згідно ст.335 ЦПК України у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. Заявлений позов, за відзивом представника відповідача, цим вимогам не відповідає. Враховуючи викладене, представник відповідача за позовом в відзиві на позов просив в задоволенні позову Харківської міської ради до [PERSON] в частині позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., щодо якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив спірну квартиру; скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо цієї квартири; витребування цієї квартири з володіння добросовісного набувача в особі [PERSON] на користь Харківської міської ради, передачі квартири до комунальної власності, - відмовити, провадження у справі щодо вимог про визнання цієї квартири відумерлою спадщиною, - закрити. В судовому засіданні представник Харківської міської ради позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Треті особи за позовом в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені за останньою відомою суду адресою. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши та перевіривши надані суду докази надані в обґрунтованість позовних вимог і заперечень за позовом суд виходить з наступного. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Такий висновок щодо застосування норми право сформульований у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 справа № 6-605цс16, у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 справа № 61-15602ск18. Спірним договором купівлі-продажу від 10.05.2016 № 521, зареєстрованого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., порушуються майнові права та інтереси Харківської міської ради на квартиру [ADDRESS] , зокрема, щодо можливості в судовому порядку визнати вказану квартиру відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] та передати її до комунальної власності територіальної громади міста Харкова у порядку статті 1277 ЦК України. Отже, Харківська міська рада, у розуміння ч. 3 ст. 215 ЦК України є особою, що заінтересована у визнанні правочину судом недійсним. Судом встановлено, що за інформацією наданою КП «Харківське міське БТІ» від 16.04.18 № 4534/04-08, згідно наявних архівних в КП «Харківське міське БТІ» матеріалів - реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 КП «ХМБТІ» проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.12.1993 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. № [NUMBER]. Відомості щодо права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] підтверджені свідоцтвом про право власності на житло, виданим 20.12.1993 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р. № [NUMBER] , наданими суду на виконання ухвали суду про витребування доказів. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., [PERSON] [INFO] , як продавець, передав [PERSON] , як покупцю, у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,9 кв. м, житловою - 19,8 кв. м., за що [PERSON] сплатив [PERSON] 257000,00 грн, гроші він сплатив, а продавець отримав ще до підписання договору. 10 травня 2016 року вказаний договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Наталією Анатоліївною. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] , на час розгляду справи судом - є [PERSON] . Згідно наданого на виконання ухвали суду про витребування доказів актового запису про смерть № 5412 від 07.04.2016 - [PERSON] , [INFO] помер [INFO] в м. Харкові про що було внесені відомості до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 07.04.2016 року за №00131652260. За даними актового запису паспорт померлого не здано. Свідоцтво про смерть не видавалось. Таким чином з наведеного вбачається, що на момент укладення Договору купівлі-продажу квартири 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., продавець квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] помер - дата його смерті [INFO] (актовий запис про смерть № 5412 від 07.04.2016). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ч.І ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Відповідно до ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України щодо визначення цивільної правоздатності, цивільні права та обов`язки [PERSON] припинилися на момент його смерті - [INFO] , та на час укладення договору від 10.05.2016 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , він не був здатний особисто здійснювати свої цивільні права та обов`язки у тому числі права продавця належної йому за життя спірної квартири. За таких обставин укладення договору купівлі-продажу від 10.05.2016 № 521 здійснено всупереч вимогам ч. 1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. З огляду на зазначене, вказаний правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто нікчемним в силу ч.ч. 1-2 ст. 228 ЦК України. Незважаючи на те, що в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину судом недійсним не вимагається, вказана норма закону не позбавляє заінтересовану особу права звернення до суду з такою вимогою, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряжається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, підставою визнання недійсності спірного правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, а саме: відсутність реального волевиявлення продавця [PERSON] у зв`язку з його смертю; та невідповідність змісту договору вимогам ч.1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Згідно ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. З вищенаведеного вбачається, що договір купівлі-продажу від 10.05.2016 № 521 був укладений всупереч вимогам, які встановлені в актах цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на день укладення спірного правочину власник квартири вже помер, внаслідок чого припинилися його правоздатність, що спричинило до відчуження спірного майна особою, яка не мала на це права, суд дійшов висновку, що перехід права власності на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 10.05.2016 № 521, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., за змістом якого [PERSON] продав, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] - відбувся з порушенням вимог закон, що є підставою для визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 215 ЦК України. Таким чином позовна вимога про визнання недійсним договіру купівлю-продажу квартири від 10.05.2016 № 521, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., за змістом якого [PERSON] продав, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] - підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що станом на момент укладення Договору купівлі-продажу квартири 10.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., продавець і він же власник квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] - помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яку за відсутності спадкоємців ніхто не прийняв. Згідно повідомлення Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 29.12.2020 року р. вих. № 5263/01-16, наданого на запит суду, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини чи про відмову від неї ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. Відповідно до частин 1-3 статті 1277 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Харківська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Харкова, на виконання ст. 1277 ЦК України, звернулась до суду з позовною вимогою про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та передачу нерухомого майна у власність територіальної громади м. Харкова. Виходячи із правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте зі спливом однорічного строку з моменту відкриття спадщини. Отже, право на подання заяви до суду у Харківській міській ради виникло в період із 03.03.2017 року. Оскільки в даній конкретній справі існує спір про право, то позивач звернувся з вимогами про визнання спадщини відумерлою саме в позовному провадженні. Відповідно до положень ст. 278 ЦПК України суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття. Таким чином вимога позивача про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та передачу нерухомого майна у власність територіальної громади м. Харкова підлягає задоволенню. Щодо вимоги за позовом про скасування рішення державних реєстраторів прав власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне. За змістом ч. 3 ст. 1277 ЦК України, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.07.2020 № 217026986 відомості щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] були внесені до Реєстру приватним нотаріусом Чижовою Н.А. від 14.05.2016, індексний номер рішення: 29598103. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , при задоволенні судом вимоги щодо визнання вказаної квартири відумерлою спадщиною, дійсно унеможливлює Харківську міську раду, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись нею та зумовлює, при визнання договору купівлі-продажу недійсним необхідність, скасування рішення державного реєстратора права власності на нерухоме майно в судовому порядку. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч.1 ст.26 Закону, записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі визнання недійсними договорів, на підставі яких прийнято спірне рішення про державну реєстрацію права власності (тобто, в розумінні п.1 ч.1 ст.19 Закону не є таким, що укладений у порядку, встановленому законом), відповідне рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню, оскільки порушує гарантовані державою засади достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно (ч.2 ст.3 Закону). Відповідно до ч.2 ст.26 Закону, п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, позов в частині про скасування рішення державних реєстраторів прав власності на нерухоме майно підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсними з підстав невідповідності його вимогам закону, що відповідає способу захисту, визначеному ст. 16 ЦК України. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Харківська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади. У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 по справі № 183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Згідно з п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особі, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. За змістом частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява при визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК УКраїни). Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а щодо нерухомого майна за його місцезнаходженням. Установивши, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , вибула із його власності поза його волею, відсутність спадкоємців померлого за заповітом і за законом, урахувавши належне позивачу - Харківській міській раді право на визнання спадщини відумерлою за спливом одного року з дня відкриття спадщини та право територіальної громади на визнання за нею права власності на зазначене нерухоме майно, і невжиття представницьким її органом належних заходів на захист порушеного права територіальної громади, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і в частині позову про витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача, та передачі його у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. Зазначений висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19), від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Стала практика ЄСПЛ свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет відповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном гарантіям статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Задовольняючи позов про витребування спірного майна, суд виходить із того, що звернення позивача з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, та у поверненні у власність територіальної громади нерухомого майна (квартири), яке незаконно вибуло на підставі договору купівлі-продажу, який визнано судом недійсним. Доводи відповідача про те, що витребування у [PERSON] спірної квартири на користь територіальної громади міста Харкова не є пропорційним втручання у його право на мирне володіння майном, оскільки покладає на нього, як на добросовісного набувача, індивідуальний та надмірний тягар, та застосування судом статті 388 ЦК України без урахування висновку щодо застосування такої норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 522/21850/15-ц, - суд вважає їх необґрунтованими, оскільки зазначені висновки викладені Верховним Судом у справах за інших встановлених судами фактичних обставин. З огляду на наведене, а також ураховуючи значну потребу в забезпеченні житлом найменш соціально захищених категорій населення територіальної громади міста Харкова, витребування у відповідача спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Харкова не є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та не покладає на нього надмірний індивідуальний тягар. Відповідачем за позовом жодним чином не зазначено, що спірна квартира є єдиним житлом в його правомірному володінні. Окрім того, суд приймає до уваги і наявні обставини в справі проте, що в провадженні Слідчого управління ГУНП в Харківській області розслідуються кримінальні провадження № 12018220000000452 та № 12018220000000453, зареєстровані і Єдиному реєстрі досудових розслідувань 05.05.2018 та 25.06.2016 відповідно за ч. З ст. 190 КК України за фактами шахрайських заволодінь квартирами в м. Харкові та під час досудового розслідування накладено арешт на квартири, зокрема, арешт накладено на квартиру [ADDRESS] , власник якої [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Таким чином застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації), не позбавляє [PERSON] , як добросовісного набувача квартири, можливості відновити свої права шляхом пред`явлення майнових вимог щодо повернення йому сплачених за квартиру грошових коштів, з підстав і в порядку визначеному законом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. З урахуванням наведених обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про витребування від добросовісного набувача (відповідача за позовом), на підставі частини першої ст.388 ЦК України, - квартири [ADDRESS] , яка визнається судом відумерлою спадщиною після смерті [PERSON] , та передається у власність територіальної громади м. Харкова.

Outcome: approved