Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Старостін Ярослав Ігорович, звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] 08.06.2012 року. Позов мотивований тим, що продавець та покупець не вчинили жодних дій направлених на виконання цих правочинів, зокрема покупець не отримав майно в натурі (не отримав ключів, коду від сигналізації, тощо), не зареєстрував право власності на нього, не сплачував комунальні платежі, не переоформив особові рахунки, не вживав жодних дій щодо збереження майна, його утримання, ремонту тощо. Разом із цим, продавець продовжував опікуватися цим майном, укладав договори щодо забезпечення приміщень комунальними благами, а також продовжував використовувати їх для здійснення підприємницької діяльності. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , укладені між ним та [PERSON] 08.06.2012 року. В обґрунтування позову зазначив, що спірні приміщення він придбав у 2007 році і влаштував у них заклад громадського харчування ресторан « [INFO] ». В 2012 році через погрози бійців організації «Оплот» був вимушений формально переоформити їх на ім`я відповідача [PERSON] , фактично ж продовжив володіти та користуватися приміщеннями до 2015 року включно, коли через загрозу життю та здоров`ю виїхав за кордон. За домовленістю з відповідачем, після усунення небезпеки, нерухоме майно повинно було знову повернутися у власність позивача. Угоди укладалися ними без реальних намірів створити юридичні наслідки, відповідач не мав ні наміру, ні бажання набувати спірні приміщення у власність. З 2012 року право власності на приміщення відповідач не зареєстрував, договори про надання комунальних по послуг, на сигналізацію, тощо не переоформив, жодних дій у якості власника щодо приміщень не вчинив. Ухвалою суду від 23.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 09.11.2020 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду із позовом [PERSON] . В судовому засіданні представники позивача за первісним позовом адвокати Онікієнко О.А., Старостін Я.І. первісний позов підтримали. Щодо зустрічного позову просили суд ухвалити рішення на власний розсуд згідно діючого законодавства. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Стаценко М.Ф. проти первісного та зустрічного позову заперечував. Щодо вимог позивача за первісним позовом зазначав про відсутність права у позивача заявляти такі вимоги, оскільки рішення про визнання за нею права власності на спірні приміщення скасоване судом апеляційної інстанції. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом, наголошував на їх безпідставності та недоведеності, надані в обґрунтування цих вимог докази вважав недопустимими. Представник позивача за зустрічним позовом адвокат Олійник О.М. зустрічний позов підтримала, проти первісного позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. Судом становлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як свідчать матеріали справи, 12.10.2007 року [PERSON] придбав у власність нежитлові приміщення підвалу № 11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення № 23 площею 20,0 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м., нежитлові приміщення підвалу № 17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення № 23, площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 83,3 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з ДРРП від 17.12.2019 року, право власності на спірні приміщення зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2018 року по справі №\~640/15122/18. Цим рішенням суд визнав дійсним договір іпотеки вищезазначених приміщень, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.02.2011 року, та в рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернув стягнення на приміщення шляхом визнання права власності на них за [PERSON] . Разом із цим, постановою Харківського апеляційного суду від 04.12.2019 року згадане рішення скасоване, у позові відмовлено. У постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року по справі № 6-2026цс15 висловлено позицію, що у випадку, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Суд не приймає у якості доказу наявності права власності позивача на спірні приміщення вищезгаданий витяг про державну реєстрацію у ДРРП, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі N 916/675/15. У той же час позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Об`єднаної палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 року по справі\~№ 910/12787/17). Позивачем за первісним позовом не доведено, що оспорювані договори купівлі-продажу спірного майна порушують (зачіпають) її права та законні інтереси. За наведених обставин, суд відмовляє позивачу за первісним позовом у задоволенні її вимог. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема тій, яка зазначена у ч. 5 ст. 203\~ЦК України, оскільки такий правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. В абзаці 1 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. за реєстровим № 1051, 08.06.2012 року [PERSON] продав, а [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] , купив нежитлові приміщення підвалу № 11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення № 23 площею 20,0 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . За змістом договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А. за реєстровим № 1054, 08.06.2012 року [PERSON] продав, а [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] , купив нежитлові приміщення підвалу нежитлові приміщення підвалу № 17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення № 23, площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 83,3 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вказані правочини, з точки зору дотримання вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України, суд враховує положення ст. 655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Суд також враховує роз`яснення, які містяться в абзаці 2 п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~відповідно до яких саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Визначальним при кваліфікації правочину як фіктивного є встановлення наявності/ відсутності наступних ознак, притаманних фіктивному правочину: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Судом у даній справі встановлено, що до 08 червня 2012 року, тобто до укладення договорів купівлі-продажу, спірні нежитлові приміщення використовувалися позивачем за зустрічним позовом для здійснення підприємницької діяльності. У цих приміщеннях функціонував заклад громадського харчування ресторан « [INFO] ». Досліджені у судовому засіданні докази, а саме рахунки на оплату замовлень у ресторані, касові змінні звіти, касові балансові звіти, системні балансові звіти свідчать про те, що ресторан функціонував і після укладення договорів купівлі-продажу, до 2015 року включно. При цьому, як свідчать товарно-транспортні, видаткові накладні, акти прийому-передачі закупівлю продуктів харчування, напоїв у ресторан після червня 2012 року здійснював ФОП [PERSON] . На замовлення ФОП [PERSON] у 2014 році в ресторані «Піжама» КП «Санепідемсервіс» здійснювалися дослідження води та м`ясних виробів. Про даний факт свідчать відповідні акти відбору проб та протоколи випробувань. З цих документів також вбачається, що договір із КП «Санепідемсервіс» укладався у 2014 році ФОП [PERSON] . Послуги цифрового телебачення, які постачалися у ресторан ТОВ «Воля-Кабель», оплачував також ФОП [PERSON] на підставі договору, що був укладений між ним та товариством 01.07.2012 року. Суд приймає до уваги, що цей договір був укладений через два тижні після підписання оспорюваних договорів купівлі-продажу. Крім того, через тиждень після підписання цих договорів, а саме 15.06.2012 року, між ОСББ «Цитадель плюс» та ФОП [PERSON] був укладений договір про приєднання до електричних мереж ОСББ «Цитадель плюс» електроустановок субабонента. За умовами цього договору позивач за зустрічним позовом зобов`язався виконати в повному обсязі технічні умови № 25 від 14.06.2012 року на підключення власних електроустановок у приміщення в будинку [ADDRESS] до електромереж власника будинку - ОСББ «Цитадель плюс». В матеріалах справи наявні квитанції про сплату внесків на утримання будинку [ADDRESS] за 2012, 2013, 2014 рік на підставі договору № 2 відносин ОСББ «Цитадель плюс» та власника нежитлових приміщень [PERSON] . Цей договір був укладений та підписаний сторонами 01.07.2012 року, тобто через три тижні після продажу позивачем цих приміщень відповідачу. В 2012 році позивачем за зустрічним позовом погоджувалися технічні умови електропостачання спірних приміщень з АК «Харківобленерго», про що свідчить відповідний лист від 16.07.2012 року за № 54-454-1000/3317. На замовлення ФОП [PERSON] КП «Харківводоканал» у 2013 році були розроблені технічні умови на приєднання до централізованої системи водовідведення у м. Харкові. Об`єкт каналізування, зазначений в умовах ресторан по [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом після укладення оспорюваних договорів-купівлі продажу продовжив володіти, користуватися спірним майном, утримувати його. Він також продовжив отримувати доходи від використання цього майна у підприємницькій діяльності до 2015 року, тобто до моменту його виїзду з України. Разом із цим, жодних доказів того, що відповідач [PERSON] вступив у володіння майном, суду не надано. Жодного доказу прямої чи опосередкованої присутності у приміщеннях до або після укладення договорів матеріали справи не містять, жодного документу, який би пов`язував відповідача із нерухомим майном, окрім оспорюваних договорів, суду не надано. Більше того, ніякої позиції, яка б пояснювала діяльність позивача у приміщеннях, реалізацію ним правомочностей власника щодо цього майна після жовтня 2012 року, у судовому засіданні озвучено не було. Суд також враховує той факт, що право власності відповідача на спірні приміщення зареєстроване не було, в той час, коли п. 5 договорів купівлі-продажу містить застереження про те, що право власності на приміщення виникає у покупця в момент державної реєстрації відповідно до ст. 334 ЦК України. Отже під час розгляду справи судом було встановлено наявність ознак фіктивності договорів купівлі-продажу від 08.06.2012 року. За цих обставин суд задовольняє вимоги позивача за зустрічним позовом у повному обсязі. Щодо строку позовної давності, суд зауважує наступне. Позивач за зустрічним позовом відбував покарання згідно вироку Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року у державній установі «Холодногірська виправна колонія (№ 18)», звідки був умовно-достроково звільнений 18.05.2020 року. У судовому засіданні він пояснив, що після звільнення він звернувся до відповідача із вимогою повернути їх відносини у первісний стан, проте відповіді на це звернення він не отримав. Таким чином про порушення своїх прав він дізнався у 2020 році. Доказів на спростування цієї позиції суду не надано. Враховуючи той факт, що в умовах відбування покарання у місцях позбавлення волі будь-які контакти, переговори із відповідачем, який є громадянином іншої держави, неможливі, суд приймає позицію [PERSON] та вважає, що строк позовної давності для пред`явлення ним вимог щодо фіктивності правочинів розпочав свій перебіг у 2020 році, а отже позов було пред`явлено у межах цього строку. На підставі викладеного,

Outcome: approved