Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

20 серпня 2021 року [PERSON] звернулась до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Європейська агенція з повернення боргів», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Амельченко Віталія Петровича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 26 серпня 2021 року цивільна справа направлена до Дзержинського районного суду м. Харкова зі підсудністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи передана до судді Яковлевої В.М. 29 вересня 2021 року. Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір № 003-20005-110912 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (надалі - Договір), згідно з умовами якого, Банк відкриває Клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки № [NUMBER] та на день укладення Договору встановлює ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. Заборгованість була погашена нею у повному обсязі, що підтверджується квитанціями про внесення готівки на особистий рахунок № [NUMBER] . Ліміт Овердрафту за вказаним договором складав 10 000,00 грн. Строк користування Овердрафтом: 36 місяців. 08 квітня 2021 року їй стало відомо, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Амельченка В.П. перебуває на примусовому виконанні виконавчий напис № 12177, вчинений 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК ЄАПБ» заборгованості в розмірі 13 747,97 грн. Вказує на те, що умовою вчинення виконавчого напису є безспірність заборгованості, яка підтверджується поданими нотаріусу документами. Однак [PERSON] в повному обсязі не погоджується із заборгованістю, визначеною у виконавчому написі нотаріуса, а тому вона є спірною. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Зазначає, що оскільки заборгованість, яка стягнута з неї за виконавчим написом на користь ТОВ «ФК ЄАПБ», є спірною, що суперечить умовам вчинення виконавчого напису нотаріусом, тому просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог також зазначила, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та нею був укладений Договір № 003-20005-110912 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, в той час, жодних правовідносин між нею та ТОВ «ФК ЄАПБ» не існувало; між ними не укладалися договори, кредитні договори, вона не отримувала від ТОВ «ФК ЄАПБ» грошових коштів, а ТОВ «ФК ЄАПБ», в свою чергу, не надавав їй грошових коштів. Їй не було відомо про відступлення прав вимоги за Договором ТОВ «ФК ЄАПБ», та на яких підставах ТОВ «ФК ЄАПБ» нарахувало заборгованість у розмірі 13 747,97 грн, жодних повідомлень від ТОВ «ФК ЄАПБ» про те, що у неї наявна заборгованість, про сплату заборгованість у встановлений строк вона не отримувала, а про існування заборгованості дізналась лише 08 квітня 2021 року. Також вказує на те, що у період з дня укладення договору сплачувала грошові кошти у відповідності до умов договору та графіку платежів, на підтвердження чого надані відповідні банківські виписки за рахунком, квитанції про погашення заборгованості. У зв`язку із чим, не згодна із сумою заборгованості у розмірі 13 747,97 грн, зазначає, що не мала правовідносин з ТОВ «ФК ЄАПБ» та не отримувала жодних відомостей від Банку про те, що у неї наявна заборгованість за договором. Наведене свідчить про те, що заборгованість спірна, оскільки нею не визнається така сума, а також законність підстав для її нарахування. Розрахований розмір заборгованості, яку необхідно стягнути за виконавчим написом, не підтверджений належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки заборгованість за договором, який вона укладала з ПАТ «Дельта Банк», була погашена. До того ж, наданий відповідачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Виконавчий напис нотаріуса № 12177 від 11 березня 2021 року не містить розрахунку суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором, що не може бути підтвердженням існування боргу, з наданого виконавчого напису нотаріуса неможливо встановити період, за який утворився борг, його складові, як то проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої нені чи штрафу), комісії), а також суми на погашення заборгованості, що нею сплачені. Вказаний виконавчий напис нотаріуса містить лише загальні суми боргу, що не підтверджуються відповідними проведеними банківськими розрахунками, що, на її думку, є підставою для висновку про недоведеність та необгрунтованість заборгованості у розмірі 13747,97 грн, яка була погашена в повному обсязі, вимоги ТОВ «ФК ЄАПБ» грунтуються лише на припущеннях. Нотаріус не повідомляв боржника про те, що до нього звернувся з заявою ТОВ «ФК ЄАПБ» про вчинення виконавчого напису, за таких обставин, вона як боржник не могла надати свої заперечення проти незаконно нарахованих сум, а нотаріус, відповідно, не мав вчиняти виконавчий напис оскільки ним не була перевірена безспірність вимог кредитора. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається лише за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Також, одним із обов`язкових реквізитів виконавчого напису нотаріуса є строк, за який провадиться стягнення, який зазначається за заявою стягувача. Договір карткового рахунку та договір страхування (овердрафту), укладеним між нею та ДАТ «Дельта банк» був укладений на 36 календарних місяців, тому строк закінчився у 09 вересня 2015 року. Строк, за який провадиться стягнення, визначений у виконавчому написі, суперечить фактичним обставинам справи і також виключає безспірність і в даному випадку минув трирічний строк з дня виникнення права вимоги, що суперечить умовам вчинення виконавчого напису нотаріусом. Їй невідомо, на яких підставах ПАТ «Дельта банк» нарахував заборгованість. Крім того, ні від ТОВ «ФК ЄАПБ», ані від приватного виконавця вона не отримала сам виконавчий напис № 12177 від 11 березня 2021 року та інформації з приводу заборгованості перед ТОВ «ФК ЄАПБ» у розмірі 13 697,97 грн, підстав її виникнення, з огляду на що вважає, що заборгованість, визначена у виконавчому написі, є спірною, а відтак виконавчий напис, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавчого округу Харківської області Амельченка В.П., не підлягає виконанню, оскільки був вчинений із порушенням умов, передбачених для його вчинення. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Європейська агенція з повернення боргів», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання. Клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належним чином засвідчені копії укладених правочинів з додатками, додатковими угодами, актами та іншими супровідними документами [PERSON] з товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»; банківські виписки по всім рахункам, що відкриті на ім`я [PERSON] ; розрахунок заборгованості [PERSON] перед товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»; витяг з виконавчим написом № 12177 від 11 березня 2021 року, вчиненим приватним нотаріусом Остапенком Є.М. Витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. належним чином засвідчені копії нотаріальної справи стосовно вчинення виконавчого напису № 12177 від 11 березня 2021 року. Витребувано від приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Амельченка В.П. належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП № 65002179 з приводу вчинення виконавчого напису № 12177 від 11 березня 2021 року. У судове засідання позивачка не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась вчасно та належним чином у встановленому законом порядку, подала через канцелярію суду заяву, в якій просив розглядати справу без її участі за наявними доказами, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином у встановленому законом порядку, відзиву або клопотань з процесуальних питань суду не надходило. Судом враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Судом встановлено, що 11 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір № 003-20005-110912 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, згідно з умовами якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки № [NUMBER] та на день укладення Договору встановлює ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп (а. с. 13-14). 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 12177. У провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Амельченко В.П. перебуває на примусовому виконанні виконавчий напис № 12177, вчинений 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК ЄАПБ» заборгованості у розмірі 13 747,97 грн (а. с. 26 - 32). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто - Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до пункту 4 статті 254 КАС України набула законної сили з моменту проголошення, з 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку пунктом 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Із матеріалів справи вбачається, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 грудня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, оскільки в момент вчинення виконавчого напису 11 березня 2021 року були відсутні правові підстави для його вчинення, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з підпунктами 1.1.-1.3 п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Таким чином, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють безспірну заборгованість на підставі документів, затверджених Переліком, зазначений перелік документів є вичерпним, та у разі надання стягувачем документів не передбачених Переліком, нотаріус відмовляє у вчинені виконавчого напису, стягнення такої заборгованості повинно здійснюватися виключно на підставі рішення суду. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Частинами першою, третьою, четвертою статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета - заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Як свідчать матеріали справи, 11 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 12177. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на те, що у період з дня укладення кредитного договору сплачувала грошові кошти відповідно до умов договору та графіку платежів, на підтвердження чого надано відповідні банківські виписки за рахунком, квитанції про погашення заборгованості. Зазначає, що заборгованість була погашена нею у повному обсязі, що підтверджується квитанціями про внесення готівки на особистий рахунок № [NUMBER] . Ліміт Овердрафту за вказаним договором складав 10000,00 грн. Строк користування Овердрафтом: 36 місяців. У зв`язку із чим, не згодна із сумою заборгованості у розмірі 13 747,97 грн, також вказує на те, що не мала правовідносин з ТОВ «ФК ЄАПБ» та не отримувала жодних відомостей від Банку про те, що у неї наявна заборгованість за договором. Виконавчий напис нотаріуса № 12177 від 11 березня 2021 року із зазначенням суми заборгованості не містить строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором, не може бути підтвердженням існування боргу, з наданого виконавчого напису нотаріуса також неможливо встановити період, за який утворився борг, його складові, як то проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої нені чи штрафу), комісії), а також суми на погашення заборгованості, що сплачені. Вказаний виконавчий напис нотаріуса містить лише загальні суми боргу, що не підтверджуються відповідними проведеними банківськими розрахунками. Проте позивачка з наданим відповідачем розрахунком заборгованості не згодна, вважає його необгрунтованим, незаконним, таким, що не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Матеріали справи також не містять доказів того, що нотаріус повідомляв боржника про звернення до нього ТОВ «ФК ЄАПБ» із заявою про вчинення виконавчого напису, а за таких обставин боржник не могла надати заперечення проти нарахованих сум, а відтак, нотаріусом не була перевірена безспірність вимог кредитора, як обставин належного отримання [PERSON] виконавчого напису № 12177 від 11 березня 2021року, а також інформації з приводу заборгованості перед ТОВ «ФК ЄАПБ» у розмірі 13 697,97 грн, підстав її виникнення. Таким чином, матеріали справи не містять відомостей про те, що боржником отримане повідомлення стягувача про порушення зобов`язання. Ураховуючи, що відповідачем не було надано суду доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, суд вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, одним із обов`язкових реквізитів виконавчого напису нотаріуса є строк, за який провадиться стягнення, який зазначається за заявою стягувача. Так, договір карткового рахунку та договір страхування (овердрафту), укладеним між нею та ДАТ «Дельта банк» був укладений на 36 календарних місяців, тому строк закінчився у 09 вересня 2015 році. Таким чином, з дня виникнення права вимоги минув трирічний строк, за який провадиться стягнення, визначений у виконавчому написі, що суперечить умовам вчинення виконавчого напису нотаріусом. Наведене обставини свідчать про те, що заборгованість, стягнена з позивачки за виконавчим написом, є спірною, оскільки позивачкою така сума не визнається, а також законність підстав для її нарахування. На виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надіслано суду належним чином засвідчені копії договору № 003-200005-110912 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 11 вересня 2012 року; виписки з рахунку [PERSON] , договору № 2241/К про відступлення прав вимоги, додатку № 1 до договору № 2241/К, довіреності представника ТОВ «ФК «ЄАПБ». Водночас ухвала суду в частині витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. належним чином засвідченої копії нотаріальної справи стосовно вчинення виконавчого напису № 12177 від 11 березня 2021 року, від приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Амельченка В.П. належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП № 65002179 з приводу вчинення виконавчого напису № 12177 від 11 березня 2021 року не виконана. Суду не надано відповідних документів на спростування доводів, зазначених позивачем, якими вона обгрунтовує свої вимоги, зокрема матеріали нотаріальної справи, документи, які підтверджують безспірність вимог стягувача та на підставі яких було вчинено спірний виконавчий напис. Таким чином, суду не надано доказів, що при вчиненні напису нотаріус отримував від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), договір відступлення прав вимоги, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком є безспірними. Суду не надано документів, з яких можливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, що заявлена сума в межах строку позовної давності. Ураховуючи, що заборгованість, стягнута за виконавчим написом не визнається позивачкою, відповідачем не доведено безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису, суд вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Отже, суду не було надано доказів того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом за наявності усіх необхідних для вчинення такого напису документів, перелік яких передбачений пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, та з дотриманням такої умови для винесення напису як безспірність заборгованості. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису № 12177, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором в розмірі 13 747,97 грн таким, що не підлягає виконанню, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] грошової суми 5 691 грн 72 коп., яку стягнуто відповідно до виконавчого провадження ВП № 65002179, суд зауважує, що в матеріалах справи міститься надана позивачкою довідка про доходи, відповідно до якої, загальна сума доходу за період з січня 2021 року по липень 2021 року без урахування аліментів становить 63 138, 99 грн. Тобто, додана до позовної заяви довідка, з якої в графі вбачається сума сплачених аліментів у розмірі 5691, 72 грн, відображає отримані позивачкою доходи, а не утримані з неї за виконавчим написом суми. Інших належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження суми, стягненої за виконавчим написом, суду не надано. Крім того позивачем стосовно позовних вимог в цій частині не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини, а також спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивачка просить суд визначити у рішенні в цій частині позовних вимог Тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє у зв`язку із їх недоведеністю. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення однієї вимоги немайнового характеру про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: partial