Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив суд визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю, в обґрунтування позову позивач посилався на ту обставину, що він з відповідачем перебували у зареєстровано шлюбі з 08.04.1995 року по 21.10.2008 рік, спільних дітей у шлюбі не мають. В період шлюбу 09.08.2003 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] , продаж квартири було здійснено за 9901,00 грн. Позивач вважає що вищевказана квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки за час перебування у шлюбі відповідач ніде не працювала, не мала будь якого доходу. Відповідач мав незначні доходи, тому за власні кошти не міг самостійно придбати квартиру. У серпні 2003 року його мати продала свою квартиру в м. Одеса, а за виручені кошти придбала собі будинок в смт. Петрівка та дала частину коштів на купівлю квартири у розмірі приблизно 5000,00 грн., іншу частину необхідних коштів позивач взяв у борг у свого товариша [PERSON] , про що наявна розписка, які потім сам повертав. Таким чином, оскільки вищевказана квартира була придбана за власні кошти позивача, позивач просить суд позов задовольнити. Позивач у судовому засіданні на задоволені позову наполягав в повному обсязі з підстав вказаних у ньому, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, додатково показав, що наразі зв`язок з колишньою дружиною втратив, квартира, де проживали її батьки та вона після розлучення була продана, вся її сім`я виїхала в невідомому напрямку. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Іванівського районного суду Одеської області, отже відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, є такою, яка повідомлена про час та дату розгляду справи належним чином, заяв та клопотань до суду не надала, відзиву не надіслала, про причини неявки не повідомила, тому суд визнає її неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у її відсутність за наявними доказами. На виконання ст.281 ЦПК України судом 16.02.2022 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Свій висновок суд мотивує таким. У судовому засіданні встановлено, що 08.04.1995 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується актовим записом про шлюб. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 09.08.2003 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , купівля квартири була здійснена за 9901,00 грн. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами було розірвано 21.10.2008 року. До матеріалів справи також було долучено оригінал розписки, відповідно до якої 20.07.2002 року позивач отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. на купівлю квартири. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, та яка була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, показала суду, що вона разом з позивачем та відповідачем, які перебували у шлюбі, проживала в належній їй в м. Одеса квартирі, так як життя разом нікого не влаштовувало, було прийнято рішення продати квартиру в м. Одесі, придбати для неї будинок в смт. Петрівка Іванівського району, та частину коштів витратити на квартиру для позивача, щоб вони (позивач та відповідач проживали там разом). Що ними і було зроблено. Після продажу квартири в м. Одесі свідок дала 1000,00 дол. США позивачу, що приблизно складало 5000,00 грн. для покупки квартири в [ADDRESS] . При цьому свідок показала, що відповідач ніколи ніде не працювала, любила пити алкогольні напої, що стало причиною розлучення сторін. Також вказала, що облаштування спірної квартири проводилося за її кошти та кошти сина. Наразі зв`язку з відповідачем не має, її місцезнаходження нікому не відоме. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який надавав у борг позивачу кошти на покупку квартири, та який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, показав суду, що дійсно у 2002 році до нього звернувся його товариш, [PERSON] та просив надати кошти у борг на купівлю квартири, оскільки йому не вистачало наданих коштів від продажу квартири його матері в м. Одеси, що останнім і були зроблено. Кошти позивач йому повернув. Також додатково показав, що за час їх товаришування він добре знав відповідача, вона любила випити алкогольні напої, ніде не працювала, натомість позивач працював мотористом. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Так, стороною позивача доведено той факт, що фактично позивач придбав квартиру за власні кошти та підтверджено показами свідків, при цьому відповідачем жодним чином дану інформацію не спростовано, доказів протилежного не надано. Враховуючи, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що спірне нерухоме майно було придбано за кошти позивача, участь у купівлі квартири відповідач не приймала, про що вказували свідки, отже позовні вимоги необхідно задовольнити.

Outcome: approved