Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.10.2002 року є власником 27/50 часток житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , який за місцем своєї реєстрації не проживає, його речі за даною адресою відсутні, плату за комунальні платежі не сплачує, в утриманні житлового приміщення участі не приймає, станом житлового приміщення не цікавиться, хоча зі сторони позивача жодних перешкод у цьому відповідачу не вчинялося. За наведених обставин, позивач вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному житловому приміщенні створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2021 року підготовче провадження в справі закрито. У судове засідання учасники справи не з`явилась. Натомість, 22 лютого 2022 року представником позивача [PERSON] адвокатом Куцим Р.А., який діє на підставі ордера серії ВН №00854 на надання правової допомоги від 03.09.2021 року, подано до суду заяву (вх. № ЕП-3432) про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримав, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував, судові витрати просив залишити за позивачкою. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Судом установлено, що [PERSON] є спадкоємицею майна, яке складається з 27/50 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель номер [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.10.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С., зареєстровано 22.10.2002 в КП «ВООБТІ» у книзі №143 за реєстровим №14120 (а.с. 12). Як вбачається із копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 18.07.2006 (а.с. 9-11). Згідно довідки №403 від 30.06.2021, виданої Квартальним комітетом «Лівобережний», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає з березня 2014 року (згідно свідчень сусідів) (а.с. 13). Викладені обставини свідчать про те, що з 2014 року відповідач у будинку не проживає, ним не цікавиться, участі в його утриманні не бере, речі повсякденного використання [PERSON] у будинку відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом йому ніхто не чинить. Суд вважає обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на частину житлового будинку згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321\~ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім`ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім`ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст.\~405\~ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім`ї власника (у тому числі колишнім членом сім`ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні будинком, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання без поважних причин (протилежного судом не встановлено), ним не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, що свідчить про відсутність в нього інтересу до житла, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому суд враховує, що проживання в іншій місцевості при втраті інтересу до спірного житла не є поважною причиною не проживання у спірному житловому приміщенні. Крім того, суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушують права відповідача на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст.\~9\~Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції. Отже, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст. 391, 405 ЦК України, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна частина будинку має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР\~та відповідними нормами ЦК України, відповідач в спірній частині будинку не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній частині будинку, користується ним та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в будинку чи існування у нього інтересу до будинку. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації. За клопотанням позивача судові витрати залишити за нею.

Outcome: approved