Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

22.10.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в якій позивачка просить суд стягувати з [PERSON] на\~її користь\~аліменти на\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~у розмірі\~8140,00\~грн.\~та додаткові\~витрати в\~сумі 1764,00\~грн.,\~що в\~загальній сумі\~складає 9904,00\~грн.\~щомісячно,\~починаючи з\~дня подання\~позову до\~суду та\~до досягнення\~дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивачка стверджує, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.2018 року по 02.07.2021 року, за період перебування в якому в них народилась спільна дочка [PERSON] , [INFO] . Позивачка стверджує, що вона та відповідач мешкають окремо, дитина перебуває на її утриманні, однак відповідач допомоги у тому числі матеріальної на дитину не надає, що є підставою для звернення до суду з цим позовом. Стосовно заявленого розміру аліментів, позивачка зазначає, що середня щомісячна сума витрат на утримання дитини становить 16280,00 грн., за наслідком чого вважає, що аліменти підлягають стягненню з відповідача у розмірі 50% від зазначеної суми, щомісячно. Також позивачка несе додаткові витрати на дитину, а саме додаткові навчальні послуги, одяг, іграшки, ліки, які в середньому щомісячно становлять в сумі 3528,50 грн., за наслідком чого вважає, що з відповідача додатково підлягають стягненню додаткові витрати на дитину у розмірі 50% від зазначеної суми, щомісячно. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.11.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 17.01.2022 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд задовольнити позов частково та стягувати з нього аліменти у розмірі 1500,00 грн., щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що позивачкою не доведено належними доказами витрати на дитину у заявленому розмірі. Відповідач зазначив, що усвідомлює обов`язок з утриманні дитини та необхідності сплати аліментів, однак приймаючи, що він наразі не працевлаштований, в нього відсутні постійні доходи, позивачкою не доведено його матеріальний стан, він спроможній сплачувати аліменти в сумі 1500,00 грн., щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в цілому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував частково проти задоволення позову та просив суд ухвалити рішення суду за наслідком розгляду справи приймаючи посилання викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку до часткового задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.11.2018 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 01.06.2021 року по справі №947/5537/21, що набрало законної сили 02.07.2021 року. За час перебування у шлюбі, сторони мають спільну малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідачем не спростовувався факт, що малолітня дочка сторін по справі мешкає разом з матір`ю, а відтак у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України,\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч.1-3 ст. 181 СК України, способи виконання\~батьками обов`язку\~утримувати дитину\~визначаються за\~домовленістю між\~ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 183 СК України передбачено,\~що частка\~заробітку (доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України стороною позивача не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має майнову і матеріальну можливість сплачувати аліменти у заявленому розмірі в сумі 8140,00 грн., щомісячно, як і доказів на підтвердження наявності: у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи; витрат у відповідача, що перевищують його заробіток (дохід). Разом з тим судом приймаються надані стороною відповідача докази, а саме копія пенсійного посвідчення серії [NUMBER] на підтвердження наявності у [PERSON] , інвалідності 3 групи. У відповідності до довідки про доходи, виданої УПФУ в Львівській області від 03.12.2021 року, вбачається, що [PERSON] за період з травня 2021 року по грудень 2021 рік отримав пенсію у розмірі 43504,30 грн., що в середньому щомісячно складає в сумі 5438,03 грн. (43504,30/8=5438,03). Однак, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно відсутності будь-яких інших доходів, оскільки до суду не надано належних доказів на підтвердження усіх доходів сторони відповідача за останній рік, якими може бути відповідна довідка з відповідного управління Державної податкової служби України. Проміж викладене, під час розгляду справи, позивачем не заявлялось жодного клопотання стосовно витребування доказів, для встановлення матеріального і майнового стану відповідача. Стосовно поданих до суду доказів на підтвердження щомісячних витрат на дитину, суд зазначає наступне. Позивачкою надано до суду довідку ПЗ «Заклад дошкільної освіти (Ясла-Садок) «ХЕПІ ТАЙМ-3» від 13.10.2021 року за №2, відповідно до якої підтверджено, що [PERSON] отримує послуги вищевказаного закладу з 01.09.2020 року по день надання відповіді. На підтвердження сплати послуг за відвідування дитиною ПЗ «Заклад дошкільної освіти (Ясла-Садок) «ХЕПІ ТАЙМ-3», позивачкою надано дві квитанції про сплату 12.07.2021 року та 09.06.2021 року грошових коштів в сумі 12500,00 грн. кожна. Однак суд не приймає вищевказані докази, як належні докази на підтвердження посилань про наявність таких витрат щомісячно, оскільки стороною позивача не надано до суду відповідного договору на підтвердження встановленого розміру послуг за щомісячне відвідування дитиною вищевказаного закладу, доказів на підтвердження щомісячного відвідування дитиною цього закладу, а подані квитанції лише є підтвердженням двох оплат за період перебування дитини у закладі, а саме з 01.09.2020 року по 13.10.2021 року. Стосовно поданої роздруківки додатку №1 прейскуранту цін в ТОВ «ХЕПІ ТАЙМ» в якості доказу підтвердження розміру послуг у вказаній установі, суд вважає неналежним доказом, оскільки вказана роздруківка не містить жодних реквізитів на підтвердження видачі та затвердження відповідних цін ТОВ «ХЕПІ ТАЙМ», підтвердження, які саме послуги отримуються [PERSON] та надаються дитині. Судом не приймаються пояснення позивачки стосовно понесення щомісячних витрат з відвідування дитиною додаткових навчальних закладів, розмір яких становить 3780,00 грн., щомісячно, оскільки є безпідставними та не доведеними жодним належним доказом. При вищевикладених обставинах, враховуючи недоведеність стороною позивача матеріального стану відповідача, спроможність сплачувати аліменти у заявленому розмірі, а також недоведеність щомісячних витрат на дитину, приймаючи рівний обов`язок батьків з утримання дитини, однак враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власних дітей, однак останнім жодним чином не підтверджено наявність будь-яких обставин, які перешкоджають йому сплачувати аліменти, суд доходить до висновку, що законним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на малолітню дочку сторін по справі у визнаному відповідачем розмірі, а саме 1500,00 грн., але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 22.10.2021 року та до досягнення дитиною повноліття: [INFO] . Разом з цим, суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Крім того, відповідно до статті 196 СК України, передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Стосовно вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину щомісячно у розмірі 1764,00 грн., суд зазначає наступне. Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша\~статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично\~понесених або\~передбачуваних додаткових\~витрат має\~довести особа,\~яка заявляє\~позовні вимоги\~про їх\~стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі\~\~№6-1489цс17 зроблено висновок, що\~СК України\~виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що особливі обставини, яких стосується\~стаття 185 СК України, можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). За частиною другою\~статті 185 СК України\~розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у постанові від 12.01.2022 року по справі № 640/15771/19. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Досліджуючи подані стороною позивача докази на підтвердження додаткових витрат на дитину, судом встановлено наступне. Позивачем надано до суду чеки на підтвердження понесення додаткових витрат в магазині «Антошка», які містяться в матеріалах справи на а.с.8-10, 12. Досліджуючи вказані квитанції (а.с.8-10,12) вбачається, що отримувачем послуг за цими квитанціями було придбано зокрема: вологі серветки, з/ш, хаггіс-трусики, солодощі, дитячі сонцезахисні окуляри, шкарпетки, що в розумінні ст. 185 СК України не є додатковими витратами. Крім того, зазначені квитанції не містять інформації про сплату, за вказаними квитанціями в магазині «Антошка», грошових коштів саме позивачем, а навпаки платником зазначено [PERSON] , що спростовує доводи позивача про понесенні витрати. Щодо квитанцій, що містяться на а.с. 8-10,12 про сплату послуг в аптеках, суд не приймає в якості належних доказів на підтвердження оплати ліків на малолітню дитину [PERSON] , оскільки матеріали справи не містять інформації про платника за цими квитанціями та відсутні докази відповідного призначення відповідних ліків саме малолітній дитині сторін по справі. Щодо квитанції на а.с. 9 про сплату в магазині «Антошка» грошових коштів за придбання розмальовок для малюків, суд не приймає в якості належного доказу на підтвердження понесення додаткових витрат на дитину, оскільки до суду не надано доказів, що придбання зазначених товарів зумовлене саме особливими здібностями доньки, а не звичайним розвитком дитини в межах її віку. Стосовно поданих до суду копій скриншотів з мобільного додатку на підтвердження списання грошових коштів з карткових рахунків за придбання товарів в магазині « [INFO] », що містяться в матеріалах справи на а.с.12,13, суд вважає також неналежними доказами, оскільки до суду не надано для огляду оригіналу інформаційного носія електронних доказів, не надано протоколу огляду, крім того зазначені роздруківки не містять інформації про платника цих витрат. Також позивачкою не надано доказів на підтвердження належності їй розрахункових рахунків з яких було здійснено списання грошових коштів за вказаними квитанціями, або відповідних виписок по картковим рахункам з банківських установ. Разом з тим, суд вважає слушними та доведеними посилання позивача про понесення додаткових витрат на дитину сторін по справі в сумі 400,00 грн., які були понесені за прийом [PERSON] лікаря офтальмолога, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22.07.2021 року. За наслідком викладеного, суд вважає вимогу позивача в частині стягнення додаткових витрат на дитину часткового обґрунтованою, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених додаткових витрат на малолітню [PERSON] , [INFO] , в сумі 400 гривень, приймаючи рівний обов`язок з утримання дитини та відшкодування витрат на дитину, підлягають грошові кошти у розмірі 200,00 грн. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо та в їх сукупності, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у\~разі часткового\~задоволення позову\~-\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок, за ставками, які діяла станом на день подання позовної заяви до суду.

Outcome: partial