Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача Білецької сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області, третя особа - Тернопільська районна державна нотаріальна контора Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 11 лютого 1979 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу із чоловіком постійно проживали однією сім`єю із матір`ю чоловіка - [PERSON] та його вітчимом чоловіка - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого спадщину прийняла [PERSON] , як така, що на момент смерті спадкодавця проживала разом із спадкодавцем. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла усе належне їй майно сину - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Проте, спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину за заповітом прийняв, однак, не встиг оформити своїх спадкових прав після померлої матері, оскільки помер [INFO] . Вона є єдиною спадкоємицею після померлого чоловіка [PERSON] . Однак, звернувшись у нотаріальну контору із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок. З цих підстав вона позбавлена можливості оформити спадкове майно у нотаріальному поряду, у зв`язку із чим просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (головуюча суддя - Грицай К.М.) від 05 червня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 27 вересня 2021 року судом залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача [PERSON] , про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2021 року матеріали вказаної цивільної справи прийнято до провадження головуючої судді Сливка Л.М., у зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці. 18 січня 2022 року судом закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Бойко В.Р. у судове засідання не з`явилися, подавши спільну заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій вказали, що заявлені позовні вимоги підтримують та просили їх задовольнити. Від відповідача Білецької сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Від третьої особи Тернопільської районної державної нотаріальної контори Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника. Судом установлено: Згідно довідки №40, виданої 15 червня 2020 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] станом на 01 липня 1990 року рахується як двір колгоспників. Станом на 01 липня 1990 року у будинковолодінні були зареєстровані та проживали: [PERSON] та [PERSON] . Вказане також підтверджується копією виписки з погосподарської книги №9, заведеної у Великоглибочецькій сільській раді, Тернопільського району, Тернопільської області. (а.с.17) Згідно довідки №831, виданої 16 листопада 2020 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] рахується за [PERSON] . У будинковолодінні на даний час проживає [PERSON] без реєстрації. Відповідно до довідки №632, виданої 01 вересня 2021 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, в будинковолодінні по [ADDRESS] на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ніхто не був зареєстрований окрім померлої. [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис №16 Великоглибочецької сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області, якою 07 червня 2007 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , про що складено актовий запис №26 Виконавчого комітету Білецької сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області, якою 27 лютого 2020 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Як убачається із заповіту, складеного 09 грудня 2011 року у с. Великий Глибочок, Тернопільського району, Тернопільської області, [PERSON] заповіла усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений 09 грудня 2011 року секретарем виконавчого комітету Великоглибочецької сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області Полотнянко-Кривою С.Я. та зареєстровано в реєстрі за №140. [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис №410 Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яким 05 березня 2020 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Як убачається із наданої на запит суду копії матеріалів спадкової справи №101/2020, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] , позивачка [PERSON] подала у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темніковою Л.Г. від 02 листопада 2020 року за №1795/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на жилий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину зазначено відсутність документів на підтвердження факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що вони були чоловіком та дружиною. Також, у вказаній постанові нотаріуса зазначено, що після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася. Згідно довідки, виданої Великоглибочецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області №40 від 15 червня 2020 року разом із ним на день смерті була зареєстрована [PERSON] . Із матеріалів даної цивільної справи слідує, що інші спадкоємці після померлої [PERSON] у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року, ухваленим у цивільній справі №607/19952/20 встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу у період з 11 травня 1971 року до 06 червня 2007 року за адресою: [ADDRESS] . На запит суду Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою надано копію матеріалів спадкової справи №515/2020, заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , з якої убачається, що 15 серпня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася у Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору із заявою про про прийняття спадщини за законом після померлого чоловіка [PERSON] . [INFO] дочка померлого [PERSON] - [PERSON] подала у Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири [ADDRESS] . 22 вересня 2021 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук С.Д. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частку квартири видано [PERSON] . Як убачається із наявної у матеріалах цивільної справи письмової заяви [PERSON] , [PERSON] відмовляється в користь [PERSON] від своєї частки у спадковому майні, а саме будинковолодінні по [ADDRESS] . Після ухвалення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без шлюбу у період з 11 травня 1971 року до 06 червня 2007 року, позивачка [PERSON] повторно звернулася у Тернопільську районну державну нотаріальну контору із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темніковою Л.Г. від 26 квітня 2021 року за №1002/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на жилий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який помер [INFO] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину зазначено відсутність правовстановлюючого документу та державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок. 10 червня 2020 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Як убачається із характеристики будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, вказане будинковолодіння складається із: А - житловий будинок, 1960 року побудови; а - веранда, 1975 року побудови; а1 - сходи; а2 - сходи; Б - хлів, 1965 року побудови; В - господарська будівля, 1980 року побудови; Г - літня кухня, 1965 року побудови; Д - навіс, 1980 року побудови; Ж - погріб, 1960 року побудови; І - вимощення; 1 - огорожа; 2 - ворота; 3 - підпірна стіна; 4 - криниця. Згідно Експлікації приміщень під літ. «А», загальна площа житлового будинку становить 55,4 кв.м., жилова площа - 39,1 кв.м. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, що знаходиться по [ADDRESS] були: [PERSON] та [PERSON] , що стверджується довідкою №40, виданою 15 червня 2020 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області. Таким чином, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/2 частині житлового будинку. Відповідно до ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, судом установлено, що після смерті [PERSON] належну йому 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] прийняла [PERSON] , як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на момент прийняття спадщини. Відтак, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на цілий житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] є її син [PERSON] , який не встиг прийняти спадщину, оскільки помер [INFO] . Позивачка [PERSON] є спадкоємицею першої черги спадкування за законом після померлого [PERSON] , оскільки є його дружиною, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 11 лютого 1979 року Будинком урочистих подій м. Івано-Франківськ. Згідно ст. 1267 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Таким чином відбулась трансмісія, і право спадкування перейшло до спадкоємиці померлого спадкоємця - [PERSON] . Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] праао власності на житловий будинок, загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved