Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] ), [PERSON] (далі - [PERSON] ), які діють в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] (далі - [PERSON] ) та [PERSON] (далі - [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Цуманської селищної ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку, але фактично не проживають за даною адресою з серпня 2016 року. У зв`язку з цим позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування даним житловими приміщеннями. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.07.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.09.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю та зазначив, що його дочки [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , останніх п`ять років, оскільки разом із матір`ю виїхали з України. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибула, хоча повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов до суду не подавала. Представник третьої особи у судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи без її участі. Відтак, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 23.10.2012 та витягу про Державну реєстрацію прав серії [NUMBER] від 10.11.2012, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.13-14). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку [ADDRESS] осіб, виданої виконавчим комітетом Цуманської селищної ради від 07.06.2021, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у вищезазначеному житловому будинку (а.с.21). Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07.09.2016 шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.23). Рішенням Ківерцівського районного суду від 19.12.2018 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с.29-31). Із акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 27.05.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за вищевказаною адресою не проживають з серпня 2016 року (а.с.22). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне. Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі- ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеного слідує, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України). Отже, у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Також суд враховує, що відповідно до частин другої, третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц, від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі №466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 у справі №368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі №206/3425/18. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишили місце проживання, будучи малолітніми та не маючими права самостійно визначати своє місце проживання, тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Крім того, рішенням виконавчого комітету Цуманської селищної ради від 16.12.2021 №217 затверджено висновок органу опіки та піклування Цуманської селищної ради про недоцільність втрати дітьми права користування житловим приміщенням (а.с.87-89). Як вбачається із вказаного висновку, органом опіки та піклування зроблено висновок про не доцільність втрати [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням, оскільки це призведе до звуження обсягу їх існуючих житлових прав та порушення охоронюваних інтересів; факт не проживання дітей не може бути підставою для зняття з реєстрації, а право користування жилим приміщенням надасть їм у майбутньому право самостійно визначати своє місце проживання (а.с.88-89). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Враховуючи вищевикладене, факт не проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки діти в силу свого віку та обставин, які склалися, не можуть проживати у даному будинку, а тому відсутні правові підстави для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх таким, що втратили право користування цим житлом, в якому вони зареєстровані. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed