Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

15.04.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якому останній просить суд зобов`язати Національний банк України включити позивача в облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов відповідно до черговості, в якій останній перебував до виключення з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та стягнути з Національного банку України моральну шкоду у розмірі 10 000,00 (десяти тисяч) гривень 00 копійок. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що він працював на посаді охоронника 5 розряду управління відомчої охорони Національного банку України з 18 листопада 1993 року та перебував на квартирному обліку з сім`єю із шести осіб (він, дружина, дочка - [INFO], дочка - [INFO], онук - [INFO], мати - [INFO]) в Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації з 13.02.2007 року за списком першочерговиків (категорія пільги: учасники війни). Облікова справа № 20811. У зв`язку з цим, 29 грудня 2007 року на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Національного банку України [PERSON] з сім`єю із шести осіб (він, дружина, дві дочки, онук, мати) включено до контрольного списку Національного банку України на одержання житла з 13.02.2007 року за списком першочерговиків. [PERSON] був звільнений з роботи 28 жовтня 2015 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі поданої ним заяви. В 2016 році позивач дізнався, що його виключили зі списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, що і послугувало обставиною для звернення до суду з даним позовом. Одночасно вказує, що такі дії відповідача завдали йому моральної шкоди, яку останній просить стягнути з Національного банку України. Ухвалою від 04.08.2021 вказану позовну заяву було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 02.09.2021 до суду надійшов відзив Національного банку України на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Одночасно відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у позові в повному обсязі. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] працював на посаді охоронника 5 розряду управління відомчої охорони Національного банку України з 18 листопада 1993 року. [PERSON] перебував на квартирному обліку сім`єю із шести осіб (він, дружина, дочка - [INFO], дочка - [INFO], онук - [INFO], мати - [INFO]) в Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації з 13.02.2007 року за списком першочерговиків (категорія пільги: учасники війни). Облікова справа № 20811. У зв`язку з цим, 29 грудня 2007 року на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету Національного банку України [PERSON] з сім`єю із шести осіб (він, дружина, дві дочки, онук, мати) включено до контрольного списку Національного банку України на одержання житла з 13.02.2007 року за списком першочерговиків. [PERSON] був звільнений з роботи 28 жовтня 2015 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, на підставі поданої ним заяви та у зв`язку з цим був знятий з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Так, відповідно до пункту 41 Правил громадянам, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що не ведуть квартирний облік, і перебувають на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, у тих випадках, коли вони забезпечуються жилими приміщеннями вказаними підприємствами, установами, організаціями, жилі приміщення надаються згідно з контрольним списком, який ведеться за місцем їх роботи, у порядку черговості. Наряду з вказаним, під час судового розгляду встановлено, що Правилами не передбачено підстав для залишення в контрольних списках осіб, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, так як згідно з підпунктом 3 пункту 26 Правил громадяни знімаються з квартирного обліку у випадку припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, а відтак під час судового розгляду встановлено правомірність зняття [PERSON] з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Окрім цього, під час судового розгляду встановлено, що відповідно до пунктів 8 та 9 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Перелік підприємств, установ, організацій, а також їх відповідних частин (підрозділів), що здійснюють облік, затверджується спільним рішенням виконавчого комітету місцевої Ради і ради профспілок. У випадках, передбачених пунктом 41 цих Правил, підприємства, установи, організації, які не здійснюють квартирний облік, ведуть контрольні списки своїх працівників, що перебувають на обліку в виконавчому комітеті місцевої Ради даного населеного пункту. Пунктом 41 Правил встановлено, що громадянам, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що не ведуть квартирний облік, і перебувають на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, у тих випадках, коли вони забезпечуються жилими приміщеннями вказаними підприємствами, установами, організаціями, жилі приміщення надаються згідно з контрольним списком, який ведеться за місцем їх роботи, у порядку черговості. Національний банк України до травня 2015 року включав працівників до контрольних списків працівників Національного банку України, що перебувають у черзі на забезпечення житлом. Згідно з протокольним рішенням Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 18/БТ ведення таких списків припинено. Вказане, як наслідок свідчить, що Національний банк України не здійснював квартирний облік, а тому позовна вимога [PERSON] про зобов`язання Національного банку України узяти його на квартирний облік не підлягає задоволенню. Окрім цього, встановлено, що незважаючи на виключення [PERSON] із контрольного списку Національного банку України, він залишився на квартирному обліку у Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приймає до уваги, що статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, за приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Означеними нормами законодавець вказує, що відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені, проте в даному випадку порушення прав позивача не доведено, а відтак у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Окрім цього, як уже встановлено судом позивач просить зобов`язати відповідача включити його до обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов відповідно до черговості в якій він перебував до виключення з такого обліку, про що він дізнався у 2016 році, що як наслідок свідчить, що вказаного моменту починається перебіг позовної давності. Представник відповідача Національного банку України подав до суду заяву про сплив позовної давності та застосування відповідних правових наслідків. Відповідно до ч.4 ст.267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом про включення в облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов позивач звернувся 15.04.2021 р., що підтверджується вхідним штампом Печерського районного суду м. Києва. Нормами цивільного законодавства, а саме 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується включення в облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивач також суду не заявляв. Правовідносини, які склались між сторонами відповідають вимогам ст. 257, ч. 1 ст.261, ст.266, ч.ч.3 та 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин, вимога про включення в облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованості заявлених вимог, а відтак у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed