Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 8000 доларів США заборгованості за договором позики, 1200 доларів США процентів від суми позики, 5013, 33 доларів США процентів за неправомірне користування позикою та витрати по сплаті судового збору. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 09 червня 2020 між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 8\~000\~доларів США під 5% у місяць. Взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів відповідач зобов`язався виконати до 09 вересня 2020 року. На підтвердження вказаної позики відповідач власноручно написав розписку від 09\~червня 2020\~ року. Станом на день звернення до суду з позовом відповідач своїх зобов`язань не виконав,у зв`язку з чим він вважає, що відповідач зобов`язаний повернути йому суму боргу, 1200 доларів США процентів від суми позики, 5013, 33 доларів США процентів за неправомірне користування позикою. Позивач та його представник - адвокат Кисличенко І.В. у судове засідання не з`явилися, подавши письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, не подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, направлене на його адресу рекомендоване повідомлення повернуто суду з відміткою органу поштового зв*язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до практики Верховного Суду є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа\~ рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі\~\~№ 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження\~\~№ 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі\~\~№ 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). \~ \~ \~ \~Дослідивши\~усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами\~ст.1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до \~ст. 526 Цивільного кодексу України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимо,г - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~\~\~\~ Відповідно до оригіналу розписки від 09 червня 2020 року відповідачем отримана від позивача позика у сумі 8\~000 доларів США, під 5% щомісячно, яку зобов`язався повернути у строк до 09.09.2020. Докази на підтвердження повернення позики станом на час розгляду справи відсутні. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст.1046-1047 ЦК України, а також правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Крім того, суд зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позивальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, на підставі викладеного та згідно норм діючого законодавства суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу 8 000 доларів США підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 1048 ЦК України\~передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати проценти у розмірі 5% від суми позики щомісячно до дня повернення позики. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення позовні вимоги у частині стягнення 1200 доларів США суми відсотків за користування грошовими коштами. Стосовно стягнення з відповідача процентів річних за користування позикою згідно ч.2 ст.625 ЦК України суд зазначає наступне. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з боргової розписки, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено 09.09.2020. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь п`ять процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення за період 09.09.2020 по 25.09.2021, що становить 5013, 33 доларів США. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. За період після прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі №5017/1987/2012 від 05 березня 2019 року полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Отже,\~позивач має право на отримання належних йому процентів за\~неправомірне\~користування позикою, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі умов договору позики у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача п`яти проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення за період 09.09.2020 по 25.09.2021, що становить 5013, 33 доларів США. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст.13 ЦПК України\~\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач, належно повідомлений про час розгляду справи, своїм правом не скористався, проти вимог позивача заперечень не подав, наявність боргових зобов"язань перед позивачем не спростував, як і наданого ним розрахунку. В свою чергу, надані позивачем докази відповідно до ст.76-78 ЦПК України\~є належними і допустимими. \~ \~ \~ \~Згідно зі\~ст.141 ЦПК України\~ з\~відповідача підлягають\~ стягненню\~на користь\~позивача понесені\~ним витратив сумі 3 777 грн 33 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved