Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.10.1998 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 15.07.2011 року їх шлюб розірвано. В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2004 року, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. У зв`язку з тим, що виділити в натурі частку квартири не можливо, то просить визнати за нею право власності на Ѕ частку длля подальшої реалізації права на володіння, користування і розпорядження майном на власний розсуд. Посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 21.07.2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. 07.12.2021 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову позивача. 21.12.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, пояснила, що позивач з дітьми проживають в спірній квартирі, вона несе витрати по утриманню майна та оплаті комунальних послуг, боргові зобов`язання відповідача не стосуються набуття прав власності подружжям на квартиру, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він виплачував кредит і вважає, що позивач має сплатити йому половину вартості понесених ним коштів. Відповідачу судом роз`яснено право звернення в суд з відповідним позовом до позивача. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.10.1998 року. Від шлюбу сторони мають дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.07.2011 року шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у зареєстрованому шлюбі, 09.04.2004 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В. за реєстровим № 2258, сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України. майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимогами ст. 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується га розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У зв`язку з тим, що виділити в натурі частку з квартири неможливо, позивач має право на визнання права власності на Ѕ частку квартири для подальшої реалізації права на володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень\~ст.\~ст.\~15,\~16\~ЦК Україникожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до\~ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 2\~885,00 грн., понесені нею при зверненні в суд та підтверджені квитанцією (а.с. 23).

Outcome: approved