Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

В листопаді 2021 року Позивачка звернулася до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 96770,00 грн, які вона віддала відповідачу для забезпечення електропостання належної їй земельної ділянки відповідно до розписки наданої відповідачем. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що з серпня 2017 року по травень 2020 року головою обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Прирічне» був відповідач [PERSON] . На момент вступу до кооперативу позивачки, до земельних ділянок не було підведено електромережі та було відсутнє електропостачання. В листопаді 2018 року для забезпечення електропостачання відповідачем було ініційовано збір коштів з членів кооперативу для проведення робіт з електропостачання та сплати необхідних платежів. 29.11.2018 року позивачка віддала відповідачу кошти в сумі 96770, 00 грн., останній написав їй розписку про те, що він прийняв дану суму коштів, але в 2020 році [PERSON] повідомив членам кооперативу, що отримані кошти він витратив на розробку документів та оплату необхідних платежів, але вирішити ситуацію з підключенням електромережі не вдалось. У зв`язку з цією ситуацією на загальних зборах 04.05.2020 року членами кооперативу було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади голови кооперативу. Позивачка зазначає, що вона неодноразово зверталася до Мальцева з вимогою повернути їй надані йому кошти, однак відповідач на звернення не реагує, тому вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач подав суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що розписка, яку він надавав позивачці надавалася не за договором позики, а лише підтверджувала отримання ним певної суми коштів з метою використання їх для вчинення дій в інтересах позивача. Зазначає про неправильно обраний спосіб захисту позивачем, вказує на те, що позивачкою не обґрунтовано і не підтверджено жодними доказами завдання їй збитків від невиконання ним зобов`язання, також вказує на те, що відповідно до розписки не встановлено строку виконання зобов`язань відповідачем перед позивачем. На підставі викладеного у відзиві, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивачка в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник Поліщук В.В. в судове засідання також не з`явились. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Поліщук В.В. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що заперечує проти задоволення позовних вимог, просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Будь-яких інших заяв та клопотань сторонами не надано. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 29.11.2018 року відповідач взяв грошові кошти від позивачки в сумі 96770,00 грн. на виконання зобов`язання щодо вчинення дій з підключення електромережі, про що написав їй розписку про те, що він прийняв дану суму коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначеніродовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другоїстатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц; від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц, а також у постанові Верховного Суду України 11.11.2015 у справі № 6-1967цс-15. Дослідивши надану позивачем розписку, суд приходить до висновку про те, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 96770,00 грн. саме у борг. У тексті вказаної розписки не зазначено, що вказана сума отримана відповідачем у борг, не зазначено строку повернення коштів чи строку зобов`язань вчинити певні дії. З огляду на викладені обставини, встановивши справжню правову природу розписки від 29.11.2018 року, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 29.11.2018 року не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути у певний строк. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а відтак понесені позивачем судові витрати, суд залишає за позивачем. На підставі ст.280, 526,527,530,549,625,1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed