Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про поділ майна подружжя, в якому просить суд, з урахуванням зміни предмету позову здійснити поділ спільного майна подружжя після розлучення, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: 1. Визнати за позивачем право власності на 1/2 частини [ADDRESS] . 2. Стягнути з відповідача на користь позивача 120000,00 грн., що становить 1/2 частини сплачених коштів за договором №97/2/ШК купівлі-продажу майнових прав від 27.12.2015 року, укладеного між відповідачем та ТОВ «ВКФ Фарби України». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, виявлених при поданні нею заяви. 17.04.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків, в якій позивачка [PERSON] просить відстрочити їй сплату судового збору, посилаючись на скрутне матеріальне становище. Крім цього, вказаною заявою уточнено зміст позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження, в розгляд справи в загальному позовному провадженні Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання вирішено залучити до участі справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне Товариство «Державний ощадний банк України». На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 01-08-1030 від 19.10.2020 року, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.10.2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу, здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в розгляд справи в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року, шлюб між ними розірвано. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у 2016 році, за спільні кошти позивачем та відповідачем було придбано майно. Після розлучення вони з колишнім чоловіком не можуть самостійно дійти згоди щодо поділу вище наведеного майна, тому вона змушена звертатися до суду з даним позовом. Відповідач з вимогами позовної заяви не погодився, подав до суду відзив в якому зазначив, що не погоджується з позовними вимогами в повному обсязі, посилаючись на те, що твердження позивача не містять під собою юридичного чи будь-якого іншого підґрунтя. Зазначив, що договір купівлі-продажу №97/2/ШК був укладений в інтересах сім`ї, а тому права та обов`язки за чим договором виникли у обох із подружжя. Вказані вимоги вважає юридично неспроможними та такими що не підлягають задоволенню. Третя особа подала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що враховуючи вимоги трьох позовних заяв [PERSON] , які перебувають на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва, банк вважає її дії недобросовісними по відношенню до кредитора, оскільки вона намагається не захистити своє непорушне право шляхом подання позовів про визнання договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2006 року, про визнання недійсним кредитного договору від 13.10.2006 року, про визнання права власності на 1/2 частини квартири, що є предметом іпотеки, а вжити всіх можливих заходів щодо втрати кредитодавцем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Позивач в судовому засіданні, яке відбулось 16.02.2022 року, позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судовому засіданні, яке відбулось 16.02.2022 року, заперечив проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені в письмових поясненнях. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, наступне, як вбачається із копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 07.10.1995 року, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , якій присвоєно прізвище « [PERSON] », про що складено актовий запис №68. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири укладеного 13.10.2006 року, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії іпотечного договору №3712 від 13.10.2006 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець), з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, квартира за адресою: [ADDRESS] , була передана в іпотеку. Відповідно до копії договору купівлі-продажу майнових прав №97/2/ШК від 27.12.2015 року, укладеного між ТОВ «ВКФ Фарби України» та [PERSON] , продавець (ТОВ «ВКФ Фарби України») продає, а покупець ( [PERSON] ) купує майнові права на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Орієнтовна загальна вартість майнових прав 677920,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статі 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як зазначено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду №522/17048/15-ц від 08.07.2019 року, та у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду №201/6412/17 від 03.06.2020 року, положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватись переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Подібний висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 09.07.2019 в справі №916/1645/18, від 07.10.2020 року в справі №161/20677/13-ц, і підстав для відступу від цієї позиції не вбачається. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, суд приходить висновку, що перебування спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч.2 ст.23 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Щодо вимоги позивача, про стягнення з відповідача на користь позивача 120000,00 грн., що становить 1/2 частини сплачених коштів за договором №97/2/ШК купівлі-продажу майнових прав від 27.12.2015 року, укладеного між відповідачем та ТОВ «ВКФ Фарби України», суд приходить висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами у справі факту сплати [PERSON] коштів на виконання договору №97/2/ШК, а отже, у зв`язку із тим, що дані обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Отже, з аналізу наданих суду доказів у їх сукупності, суд приходить висновку, що майно, яке придбане та зареєстроване на ім`я відповідача в період з 07.10.1995 р. по 04.03.2016 р. є спільною сумісною власністю сторін по справі, як майно подружжя придбане під час шлюбу, а тому підлягає поділу, в рівних частках кожному. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, поділу майна та необхідності визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частин за кожним квартири за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 6080,00 грн.

Outcome: partial