Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17 жовтня 2007 року вона уклала з Акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» Кредитний договір №2175/507С та під час його укладання мала прізвище « [PERSON] ». Правонаступником усіх прав та обов`язків за укладеним Кредитним договором став відповідач, а 31 липня 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком Володимиром Вікторовичем було вчинено виконавчий напис № 2711 про стягнення з позивачки заборгованості за Кредитним договором №2175/507С за період з 01 серпня 2018 року по 25 червня 2019 року в розмірі 20\~524 гривні 51 копійка. 01 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольгою Леонідівною було відкрито виконавче провадження № 60184023 на підставі вказаного виконавчого напису, а 13 листопада 2020 року прийнята постанова про арешт коштів боржника. Однак позивачка не погоджується з вчиненим виконавчим написом та вважає, що він не підлягає виконанню, оскільки стягнута за ним заборгованість не є безспірною. Крім того, кредитний договір за яким було стягнуто заборгованість не є нотаріально посвідченим. Окрім цього, зазначає, що виконавчий напис вчинений за межами строку позовної давності, і тому на її думку, приватним нотаріусом вчинено такий напис з порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є підставами для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Позивачка та її представник адвокат Малюк О. П. в судове засідання не з`явилися, повідомлялись про час та місце судового засідання належним чином. Адвокат Малюк О. П. надала суду заяву, згідно якої просила проводити судове засідання у її відсутність та у відсутність позивачки. Позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.120). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.119). У зв`язку\~з неявкою\~у судове\~засідання всіх\~осіб,\~які беруть\~участь у\~справі,\~у відповідності\~з ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України\~розгляд справи\~здійснювався,\~без фіксування\~судового процесу\~за допомогою\~звукозаписувального технічного\~засобу. Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року постановлено здійснення розгляду справи в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що згідно виконавчого напису, вчиненого 31 липня 2019 року приватним нотаріусом Колейчиком В. В., останній пропонує стягнути грошові кошти у сумі 20 524 гривні 51 копійка з [PERSON] (а.с.21), які є боргом за Кредитним договором №2175/507С від 17 жовтня 2007 року, укладеним між нею та АТ «Брокбізнесбанк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс». Стягнення заборгованості проводиться за період з 01 серпня 2018 року по 25 червня 2019 року і складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 9\~959 гривень 14 копійок, простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 10\~565 гривень 37 копійок та плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 500 гривень 00 копійок. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №2711 (а.с. 21). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 18 березня 2011 року (а.с.17), [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, тобто є належним позивачем за пред`явленим позовом. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 01 жовтня 2019 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О. Л. було відкрито виконавче провадження №60184023 по виконанню виконавчого напису №2711 виданого 31 липня 2019 року (а.с.\~26). Як з`ясовано з Кредитного договору №2175/507С від 17 жовтня 2007 року, сторони домовились про надання позивачці споживчого кредиту в загальному розмірі 20\~000 гривень 00 копійок зі сплатою 33 % річних на строк до 15 жовтня 2010 року. Даний договір нотаріально не посвідчений та наданий приватним виконавцем зі складу документів виконавчого провадження № 60184023 (а.с.18, 23-24). Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд посилається на те, що відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1722 від 29 червня 1999 року, даний перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662. Вказана постанова КМУ визнана незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14. Як зазначає в своїй постанові від 21 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду в справі №910/10374/17 - резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи відповідача щодо зупинення ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду (01 листопада 2017 року), оскільки зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови не впливає на набрання вказаною постановою законної сили та її дію в частині визнання незаконною та нечинною постанови № 662. Таким чином, проаналізувавши зазначені судові рішення, суд вважає, що на час вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису 31 липня 2019 року, розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів був недійсним і тому приватний нотаріус не міг вчиняти виконавчий напис за договором, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] 17 жовтня 2007 року. Тому, суд вважає, що доводи позивачки про визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Колейчиком В. В. на підставі Кредитного договору, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] 17 жовтня 2007 року таким, що не підлягає виконанню є слушними і таким, що підлягають задоволенню, оскільки нотаріусу не було надано нотаріально посвідченого такого договору, що встановлено судом з наданих приватним виконавцем документів. Як зазначає в своїх рішеннях Велика Палата Верховного Суду, оформлених постановами від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18): вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом такого напису. Розглядаючи інші доводи позивачки в частині відсутності безспірності заборгованості за кредитним договором та вчинення виконавчого напису поза межами строку позовної давності, то суд зауважує, що оскільки позивачка не погоджується з розміром заборгованості, тому остання не є безспірною. В частині вчинення виконавчого напису поза межами строку позовної давності суд також вважає такі доводи прийнятними, оскільки відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №2175/507С, споживчий кредит видавався строком до 15 жовтня 2010 року, а виконавчий напис вчинений 31 липня 2019 року. В той же час, оскільки судом достовірно встановлено відсутність правових підстав у приватного нотаріуса вчиняти виконавчий напис за Кредитним договором №2175/507С, який не був нотаріально посвідчений, тому наявність інших порушень з боку приватного нотаріуса при вчиненні виконавчого напису суттєво не впливає на правомірність чи неправомірність дій нотаріуса під час вчинення зазначеного виконавчого напису, враховуючи, що діюче законодавство не передбачає права на вчинення такого напису за таким кредитним договором саме з підстав порушення вимог про надання документів для вчинення виконавчого напису. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачкою доведено суду про порушення законодавства при його вчиненні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір, який вона сплатила під час звернення з позовом до суду. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 18 ЦК України, Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved