Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Представник ТОВ «Порше Мобіліті» 06.02.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, яким просить в рахунок часткового погашення боргу [PERSON] перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором № 50009611 від 09.07.2013 року розмір якої станом на 15.01.2020 року становить 502883,53 грн. Звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки «Volkswagen», модель Polo, кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2013, що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 7543,25 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.07.2013 року між сторонами укладено кредитний договір №50009611 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 132067 грн 21 коп., строком на 60 місяців зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля, а відповідач зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу кредит у повному обсязі, сплатити проценти за користування кредитом, також відповідно п.1.6. умов кредитування, для забезпечення виконання зобов`язання відповідачем цим договором забезпечується заставою майна, а саме вищезазначеного транспортного засобу, який відповідач передала в заставу, однак з лютого 2015 р. відповідач почала порушувати умови кредитного договору, шляхом несвоєчасної сплати, внаслідок чого виникла заборгованість, згідно чого 20.06.2015 ПНКМНО Хижняк А.В. було вчинено виконавчий напис №840 про звернення стягнення на предмет застави, проте станом на 08.03.2017 автомобіль не розшукано, звернення стягнення не здійснено, а заборгованість за договором не сплачена, окрім цього позивач поніс витрати у зв`язку із супроводженням процесу стягнення заборгованості, на підставі чого позивачу мають бути компенсовані збитки. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому 30.03.2020 року до суду відзиві. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 09.07.2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50009611 відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 132067 грн 21 коп., строком до 60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля, а відповідач зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за користування кредиту, а також інші платежі (а.с. 17-24). Відповідно до п. 1.3.1. договору розмір платежів, що підлягають сплаті відповідачем у повернення кредиту і графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору відповіднодо виставлених компанією рахунків. Відповідно до п. 3.2.1. умов кредитування, у випадку порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення кредиту відповідно до графіка погашення кредиту та/або сплати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць. Позивач має право визнати повернення кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання договору. Починаючи з лютого 2015 р. [PERSON] почала порушувати свої зобов`язання за договором щодо оплати щомісячних платежів повернення кредиту, погоджених у графіку погашення кредиту, сплачуючи їх з порушенням встановленого строку, таким чином станом на 15.01.2020 року у відповідача існує заборгованість перед позивачем за несплаченими платежами по кредиту за договором на загальну суму у розмірі 502883,53 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у сумі 54575,19 грн., з яких: 30221,91 грн. - сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом 4347,09 грн. - сума 3 % річних за час прострочення по сплаті чергових платежів за кредитом; 20006,18 грн. - сума інфляційних втрат за час прострочення по сплаті чергових платежів за кредитом та заборгованості з дострокового повернення кредиту в сумі 384294,98 грн. з яких: 235186,14 грн. - сума заборгованості за кредитом; 31295,87 грн. - сума 3 % річних; 117812,97 грн. - сума інфляційних втрат. 03.06.2015 року позивачем на адресу [PERSON] було направлено повідомлення щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором (а.с. 42-45). Згідно Графіку погашення кредиту, повернення кредитних коштів має відбуватись частинами щомісячно. Також сторони підписали Загальні умови кредитування, як додаток до Кредитного договору №50009611 від 09.07.2013 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За змістом ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтями 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 572, 589, 590 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ "Про заставу" заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Частиною першою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження (стаття 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень») та зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем 16.01.2020 року зареєстровано в реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження в ДРОРМ до початку судового процесу, однак відсутні відомості надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливлює вирішити питання про звернення стягнення на предмет застави. Законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. Недотримання стягувачем положень ч. 3 ст. 24 та ст. 27 Закону України № 1255-1У і нездійснення ним до подання позову реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позову. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №202/29241/13-ц (провадження № 14-114цс18), у якій встановлені подібні обставини справи. Відповідно до ч. 2ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» є необґрунтованими, та не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому позов підлягає залишенню без задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed