Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2014 рік. За згодою відповідачав 2014 році позивачка заселилася та зареєструвалася у будинку [ADDRESS] . З 5 березня 2020 року позивачка не проживає в спірному будинку, оскільки відповідач відключив газопостачання, закрив усі кімнати на замки, змінив замок на вхідних дверях, влітку поселив квартирантів. Вважає, що має право на користування будинком, не втратила до нього інтересу, оплачувала комунальні послуги, в будинку знаходяться її особисті речі. Тому просить вселити її в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 1 вересня 2021 року [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що являється власником спірного житла. З 2003 року відповідачка зареєстрована у вказаному житлі. З листопада-грудня 2018 року не проживає в будинку, оскільки залишила його з власної ініціативи, в січні 2020 року вийшла заміж та проживає з іншим чоловіком, добровільно знятися з реєстрації не бажає. В судовому засіданні позивач первісний позов підтримала, проти зустрічного заперечила. Представник відповідача проти первісного позову заперечила, зустрічні позовні вимоги підтримала. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми 22 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 20 серпня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 20 серпня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 13 жовтня 2021 року надано час позивачу для ознайомлення з відзивом. Ухвалою від 13 жовтня 2021 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду разом з первісним, підготовче судове засідання відкладено до 8 листопада 2021 року у зв`язку з прийняттям зустрічної позовної заяви. 8 листопада 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 14 грудня 2021 року у зв`язку з зайнятістю судді в розгляді іншої справи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2021 року призначено справу до судового розгляду на 24 січня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 24 січня 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 17 лютого 2022 року за клопотанням представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, в задоволенні зустрічного належить відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину (а.с.44-46). У вказаному будинку зареєстрована [PERSON] , що підтверджується копією довідки Управління «ЦНАП у м. Суми» Сумської міської ради (а.с.11). Як вбачається з витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності [PERSON] нерухоме майно не перебуває (а.с.12). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2021 року у справі №591/5587/14-ц, встановлено, що в будинку [ADDRESS] ніхто не проживає, бо немає світла. [PERSON] проживає по [ADDRESS] з іншою жінкою, в спірному будинку не проживає, оскільки відрізаний газ, вода злита з системи. Під час розгляду справи №591/5587/14-ц не встановлено беззаперечних доказів, які б підтверджували факт того, що [PERSON] вселилася та була зареєстрована в будинку по [ADDRESS] неправомірно. Сторонами не заперечувався факт постійного відкритого та тривалого користування спірним житловим приміщенням [PERSON] . Обставини неправомірності її реєстрації за вказаною адресою, яке відбулося в той час коли [PERSON] набув права власності на зазначене домоволодіння не підтверджені жодними доказами (а.с.4-10). Вказана справа перебувала на розгляді у суді з липня 2014 року по березень 2021 року, весь цей час [PERSON] підтримував вимоги щодо позбавлення [PERSON] права користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] та просив виселити її з даного домоволодіння. Тобто [PERSON] вважав, що весь цей час [PERSON] проживає в спірному житлі, наполягав на її примусовому виселенні, що свідчить по суперечливу позицію [PERSON] , адже в зустрічному позові він вказує на те, що з 2018 року [PERSON] за власною ініціативою покинула спірне домоволодіння. Як вбачається з акту на припинення-обмеження розподілу природного газу, з 13 березня 2018 року припинено газопостачання до будинку [ADDRESS] (а.с.33). Згідно висновку про відсутність ознак кримінального правопорушення від 5 січня 2015 року встановлено, що газопостачання в будинку [ADDRESS] відрізане «Сумигаз» за заявою [PERSON] , опитати останнього по даному факту не виявилося можливим (а.с.152). Згідно листа КП «Міськводоканал» Сумської міської ради від 18 грудня 2018 року, 10 грудня 2018 року до диспетчерської служби підприємства надійшло телефонне звернення [PERSON] з вимогою перекрити холодне водопостачання до будинку [ADDRESS] по причині розмороження внутрішньобудинкового водопроводу, що призвело до його пошкодження та витоку води. Для виконання заходів по локалізації аварійної ситуації перекрито пробковий кран до будинку [ADDRESS] , який знаходиться в водопровідному колодязі (а.с.93). 11 грудня 2018 року [PERSON] звернулася з заявою до КП «Міськводоканал» Сумської міської ради з проханням не проводити нарахування за водопостачання у зв`язку з тим, що в будинку відрізано газопостачання та опломбовано шаровий кран в колодязі (а.с.36). Згідно акту обстеження системи газопостачання та водовідведення від 9 жовтня 2019 року, в колодязі опломбовано пробковий кран в закритому стані, пломба не порушена. Територія городу заросла бур`янами і невеликими деревами. Працюючі вуличні колонки відсутні (а.с.115). З вищевикладеного вбачається, що [PERSON] не проживала в спірному будинку з 2018 року з поважних причин, оскільки в будинку були відсутні умови для проживання: відсутнє опалення та водопостачання. Разом з цим, позивачка не втрачала інтересу до житла, оскільки подбала про відключення води задля збереження внутрішньобудинкового водопроводу. Згідно довідки від 13 березня 2020 року, [PERSON] зверталася до поліції з тим, що не може увійти до будинку, де вона зареєстрована, інформувала про зникнення її речей.(а.с.139). Про той факт, що [PERSON] не втрачала інтересу до житла свідчать і копії квитанцій про оплату комунальних послуг за 2019-2020 роки та відповідь на звернення [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення з приводу призначення субсидії за адресою: [ADDRESS] (а.с. 122-126). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з червня 2020 року являється сусідом [PERSON] , позивача не знає. На прохання власника спостерігає за будинком, ніхто не намагався вселитися до спірного будинку. В будинку наявне газо- та водопостачання, яке було підключено в вересні 2020 року. Свідок [PERSON] придбала сусідський будинок в червні 2020 року, познайомилася з дружиною [PERSON] , спілкувалася з їх родиною. Позивачка не намагалася вселитися до спірного будинку. Квартирантів в будинку немає, свідок доглядає за будинком, ключі від будинку дала [PERSON] . Чи змінювалися замки в будинку свідку невідомо. Відповідно до ст. 157 ЖК членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як встановлено ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. При вирішенні справи про виселення особи чи визнанні її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимне мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великою палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, та у поставі Верховного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 581/489/20. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене з погляду пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 214/3899/17 та від 22 грудня 2021 року у справі №581/489/20. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Позивачка за первісним позовом вселилася та була зареєстрована у спірному будинку за згоди власника, тривалий час проживала та зареєстрована у будинку, тобто вона має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, іншого нерухомого майна на праві власності не має. Змушена була залишити будинок з поважних причин, адже відповідачем були створені умови, які виключають можливість повноцінного та комфортного проживання, а саме відключено газопостачання, що потягло за собою подальше відключення водопостачання. В процесі слухання справи встановлено, що позивачка не втрачала інтересу до спірного будинку, оплачувала комунальні послуги, цікавилася будинком. Таким чином, суд приходить до висновку, що в процесі слухання справи не встановлено підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Дотримуючись балансу захисту права власності позивача на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, яка не є членом сім`ї власника житла, проте зареєстрована у цьому будинку, проживає в ньому тривалий час та іншого житла не має, суд вважає за доцільне первісний позов про вселення [PERSON] до спірного житла задовольнити. Оскільки позбавлення останньої житла за встановлених обставин у справі неможливе, адже таке втручання у право позивачки на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, не переслідуватиме легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи вищевикладене первісні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову належить відмовити у зв`язку з необгрунтованістю. Згідно ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved