Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18 листопада 2019 року [PERSON] , державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., зареєстроване в реєстрі за №\~1-976. В обґрунтування позову зазначала, що 18 листопада 2019 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Дане свідоцтво [PERSON] видане всупереч вимогам закону, останній не мав права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки при зверненні із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса ним не підтверджено факт його родинних відносин зі спадкодавцем [PERSON] , зокрема, що відповідач є сином померлої. Державним нотаріусом при видачі вказаного свідоцтва на спадщину дані обставини не перевірено. Посилалася на те, що у свідоцтві про народження відповідача [PERSON] його матір`ю зазначена [PERSON] , факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON] у судовому порядку не встановлювався, та обставина, що відповідач має однакове прізвище зі спадкодавцем [PERSON] не давало йому права на спадкування. Вказувала на те, що вона, маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка доводилася їй бабусею, звернулася до нотаріальної контори, проте нотаріус повідомив її, що за відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану неможливо встановити факт родинних відносин між нею та її бабою, оскільки у свідоцтві про народження її (позивача) батька [PERSON] ?євича у графі мати зазначена [PERSON] , документ, що підтверджує факт зміни прізвища спадкодавцем [PERSON] на [PERSON] відсутній. Неправомірне прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] пов`язане з метою заволодіння відповідачем належним їй (позивачу) за договором дарування нерухомим майном подарованою їй бабою [PERSON] квартирою у місті Києві та розглядом Подільським районним судом м.\~Києва цивільної справи №\~758/3204/19 за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 13 січня 2006 року. Ухвалою Подільського районного суду м.\~Києва від 25 листопада 2019 року провадження у цій справі було закрито, проте того ж дня, 25 листопада 2019 року, до постановлення даної ухвали [PERSON] подано до суду заяву про його вступ у вказану справу як правонаступника позивача [PERSON] , посилаючись на отримання ним 18 листопада 2019 року після смерті останньої свідоцтва про право на спадщину за законом. Неправомірним набуттям відповідачем [PERSON] права на спадщину після смерті [PERSON] порушуються її права. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Бондар Ю.М. у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у суді проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] , правові підстави для задоволення позову відсутні. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов та заяву про розгляд за відсутності їхнього представника до суду не подавала. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] у селі Мокрець Броварського району Київської області померла [PERSON] , [INFO] , яка доводилася позивачу [PERSON] бабою, чого остання в суді не заперечувала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй на день смерті майно. Із спадкової справи №\~431/19 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що 12 липня 2019 року у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори звернувся син померлої [PERSON] , відповідач у даній справі. 18 листопада 2019 року державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцю першої черги за законом [PERSON] після смерті матері [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на нараховану, але не виплачену пенсію, що знаходиться в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.\~Києві в розмірі 4625 грн. 73 коп., яке зареєстровано в реєстрі за №\~1-976. Позивач [PERSON] , вважаючи, що зазначене свідоцтво про право спадщину за законом від 18 листопада 2019 року відповідачу [PERSON] державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. видано з порушенням вимог законодавства, зокрема, без належного підтвердження відповідачем того факту, що він є сином спадкодавця [PERSON] , ці обставини при видачі вказаного свідоцтва державним нотаріусом належним чином не перевірені, просила визнати зазначене свідоцтво недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Главою 89 ЦК України встановлено порядок оформлення права на спадщину. За змістом ч. 1 ст. 1296, ч. 1 ст. 1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним визначені ст. 1301 ЦК України. У ст.\~1301\~ЦК Українипередбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №\~414/811/17 зазначив, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №\~2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Заперечуючи проти вимог позивача [PERSON] , на спростування заявлених нею підстав позову щодо зазначення у свідоцтві про народження відповідача його матір`ю [PERSON] та відсутності підтвердження зміни прізвища спадкодавцем [PERSON] з [PERSON] на [PERSON] , стороною відповідача подано до суду довідку за №\~407 від 30 липня 2020 року, видану Відділом запису актів громадянського стану міста Худжан Согдійської області Республіки Таджикистан. Із зазначеної довідки вбачається, що у Відділі запису актів громадянського стану міста Худжан Согдійської області Республіки Таджикистан міститься запис про реєстрацію шлюбу між [PERSON] , 1928 року народження, та [PERSON] , [INFO] , від 25 серпня 1951 року за №\~451. Після укладення шлюбу дружина [PERSON] прийняла прізвище чоловіка [PERSON] . Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідачем у суді доведено той факт, що він є сином спадкодавця [PERSON] , тобто спадкоємцем першої черги за законом, та оспорюване позивачем свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2019 року після смерті матері ним отримано у встановленому законом порядку. Крім того, позивач [PERSON] у суді не заперечувала того факту, що відповідач [PERSON] є рідним братом батька позивача [PERSON] та її рідним дядьком. Інших обставин та доказів, які давали суд правові підстави визнати недійсним видане відповідачу [PERSON] оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, позивач [PERSON] не заявляла та судом вони не встановлені. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, не довела та судом не встановлено, чим саме порушено її право отриманням спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] порушені не були, оспорюване позивачем свідоцтво про право на спадщину відповідає вимогам законодавства України, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів будь-якого порушення норм чинного законодавства України, що могло б бути підставою для визнання його недійсним, тому позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл заявлених відповідачем [PERSON] судових витрат на надання правової допомоги в розмірі 6600 грн., суд дійшов наступних висновків. На підтвердження витрат на надання правової допомоги відповідачу [PERSON] його представник адвокат Соляник Д.П. надав суду договір про надання правової допомоги від 15 липня 2020 року, додаткову угоду №\~1, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на професійну правничу допомогу; 2)\~пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)\~пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ч. ч. 3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За правилами п. 1 ч. 2, ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, крім судового збору, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представник позивача [PERSON] адвокат Бондар Ю.М. подала до суду заяву про зменшення розміру понесених стороною відповідача витрат на правову допомогу, вказуючи на те, що дана справа є невеликої складності та заявлена сума витрат на правову допомогу є неспівмірною з витраченим адвокатом часом на написання у ній процесуальних документів. Враховуючи наведене, обсяг процесуальних документів поданих адвокатом та незначної кількості доказів, наданих відповідачем, невелику, з правової точки зору, складність справи, суд вважає можливим зменшити розмір відшкодування витрат на правничу допомогу та стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000 грн., що буде співмірним зі складністю справи та виконаним представником відповідача адвокатом Соляником Д.П. обсягом робіт (наданих послуг). На підставі викладеного,

Outcome: approved