Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на окреме домоволодіння та в обгрунутвання своїх позовних вимог просив суд визнати як окремий об`єкт нерухомого майна виділити в натурі 51/100 частки із житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, які належать [PERSON] , розташовані за адресою: [ADDRESS] , у складі: 1. Лiт.А - будинок 2. Лiт.а1 - прибудова до будинку 3. Лiт.а4 - прибудова до будинку 4. Лiт. Б - гараж 5. Літ. В - убиральня 6. Літ. Г - Сарай 7. №1.2 - огорожа із одночасним припиненням права спільної часткової власності на 51/10 частку яка належить [PERSON] , житлового будинку за адресою, [ADDRESS] та визнання за [PERSON] - [INFO] , ІПН - [NUMBER] , право власності на окреме домоволодіння [ADDRESS] , у складі: 1. Лiт.А - будинок 2. Лiт.а1 - прибудова до будинку 3. Лiт.а4 - прибудова до будинку 4. Лiт. Б - гараж 5. Літ. В - убиральня 6. Літ. Г - Сарай 7. №1.2 - огорожа У судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу № 2-4491 від 17.12.1990 року [PERSON] на праві власності належить 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності за № [NUMBER] від 10.10.2001 року [PERSON] належить 13/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , ј ч. + 13/50ч. =51/100 частин належить позивачу. Відповідачці [PERSON] належить 7/20 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 1-4341 від 10.10.1990 року. Відповідачці [PERSON] належить 7/50 частин зазначеного житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.1976 року. Данні відомості підтверджуються доданими до позову договорами купівлі-продажу, а також довідкою Павлоградського МБТІ. Відповідно до технічного паспорту складеного Павлоградським МБТІ станом на 18.11.2016 року, 7/50 частин зазначеного будинку, які належать відповідачці - [PERSON] визнано безхазяйним на підставі рішення Павлоградського міськвиконкому за № 81 від 28.01.2004р. та повністю знесено. Частина будинку, яка належить [PERSON] 7/20 частин домоволодіння частково знесена, що підтверджується технічним паспортом. Станом на теперішній час 7/20 частин, які належать [PERSON] , взагалі зруйновано. Обидві відповідачки тривалий час відсутні за місцем знаходження їх частин будинку, не доглядали, не проводили поточний та капітальний ремонт своїх частин, через що вони були взагалі зруйновані. Фактично залишилася лише частина будинку яка належить позивачу, складається з 1/4 та 13/50 частин, а саме з: 1. Лiт.А - будинок 2. Лiт.а1 - прибудова до будинку 3. Лiт.а4 - прибудова до будинку 4. Лiт. Б - гараж 5. Літ. В - убиральня 6. Літ. Г - сарай 7. №1.2 - огорожа Частина будинку яка належить позивачу на праві власності має окремий вхід, окремий в`їзд до двору, окрему дворову територію, та господарські споруди, які позначені в технічному паспорті, є окремі підводи засобів комунікацій (водопостачання, опалення, електроенергія) фактично представляє собою окремий житловий будинок. Частини відповідачів, відповідно до технічного паспорту зруйновані, та фізично не існують. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вирішує в порядку ст.141 ЦПК України

Outcome: approved