Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

До Кузнецовського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] з вимогами до ДП НАЕК «Енергоатом», у якій просить: -визнати протиправним і скасувати наказ № 5044-к від 09 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», виданий генеральним директором ВП «РАЕС» ДП НАЕК «Енерготоам» у частині відсторонення від роботи машиніста-обхідника з турбінного устаткування ТЦ-1 ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС» Москалюка С.В.; -зобов`язати допустити [PERSON] до роботи на посаді машиніста-обхідника з турбінного устаткування ТЦ-1 ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС» -стягнути з ДП НАЕК «Енергоатом» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 10.12.2021 року до дня фактичного допуску, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працює в ДП НАЕК «Енергоатом» на посаді машиніста-обхідника з турбінного устаткування ТЦ-1. 08.12.2021 року його ознайомлено і вручений другий примірник попередження про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення від CОVID-19. 09.12.2021 року його ознайомили з наказом № 5044-к від 09.12.2021 року. Зазначений наказ вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне. Відсторонення від роботи може бути здійснене на підставі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» лише у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Такий порядок передбачений ч.6 вказаної статті. Зокрема, законом визначено, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Вказує, що іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень не передбачено. В порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення - посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. У відповідача відсутні докази ухилення позивача від щеплення, оскільки така інформація є медичною таємницею, а відповідач не є її розпорядником та відповідачем порушені вимоги ст. 286 ЦК України, ст. 19 Конституції України в частині права позивача на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також відомості, одержані про його медичному обстеженні. Позивач зазнав дискримінації за ознакою щеплення проти CОVID-19, тому його порушені права підлягають захисту та відновленню Враховуючи правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду у справі №712/3841/17 від 21.08.2019 року, що у разі порушення статті 46 КЗпП України, де роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому і позивач у даному випадку має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Від відповідача ДП «НАЕК» Енергоатом» надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю. Свою позицію мотивує тим, що 01.11.2021 року МОЗ України наказом № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», доповнило Перелік посад, що підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83. До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, входить ДП «НАЕК «Енергоатом», відокремленим підрозділом якого є ВП «Рівненська АЕС». Відповідно до вищевикладеного, з 09.12.2021 на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників ВП РАЕС. Перелік медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджено наказом МОЗ України від 16.09.2011 року № 595. На виконання норм законодавства щодо обов`язкової вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-I9, відповідачем 09.11.2021 було видано наказ № 4722-к «Про інформування щодо профілактичного щеплення проти COVID-I9». Цим наказом було зобов`язано керівників структурних підрозділів до 30.11.2021 повідомити працівників ВП РАЕС про те, що з 09.12.2021 буде здійснюватись відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти COVID-19, а працівникам, які були відсутні в даний період - в перший день виходу на роботу. Позивач був проінформований відповідачем про правові наслідки у випадку його відмови або ухилення від обов`язкового щеплення. Відповідних підтверджуючих документів позивач не надав. Так як позивач є працівником ВП «Рівненська АЕС», не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не має протипоказань до вакцинації, відповідач зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. 09.12.2021 року Генеральним директором ВП «Рівненська АЕС» було видано наказ № 5044- к «Про відсторонення від роботи» який, передбачає відсторонення з 10.12.2021 від роботи працівників структурних підрозділів ( згідно із додатками 1-29 до наказу), без збереження заробітної плати, з відміною пільг та компенсацій за умови праці до усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більше ніж до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. З наказом № 5044-к Позивач ознайомився 09.12.2021.Відповідачем приймалися усі можливі заходи стосовно недопущення відсторонення від роботи працівників підприємства. Вимога відповідача про надання сертифікату про профілактичне щеплення проти COVID-19 або надання медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації, не є втручанням в приватне життя позивача, оскільки така вимога не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Дані про проведення щеплень не є даними про стан здоров`я особи, які не підлягають розголошенню, даними про особисте чи сімейне життя особи, не є примусом, в умовах визначеної у порядку обов`язкових щеплень, на певній території України для певних категорій осіб, тому не порушує права, свободи і інтереси позивача. Також відсутні ознаки дискримінації, оскільки відсторонення позивача від роботи є тимчасовим заходом, а саме до усунення причин що зумовили відсторонення, метою якого є суспільний інтерес. Позивач свідомо обрав для себе позицію щодо вакцинації, відмовившись від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Відповідач не погоджується із заявленою сумою очікуваних витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 гривень, та вважає за необхідне заявити клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Стороною позивача документально не доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір па правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат. Вважають, що дана справа не є складною, оскільки не потребує якихось додаткових експертиз, додаткового аналізу судової практики, складності при формуванні правової позиції, отже рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин, а також обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) у даній справі мінімальний, що в свою чергу також говорить про не співмірність, не розумність та не відповідність критеріям реальності заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу адвоката з боку позивача. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] стверджує, що відповідач не спростував обставин викладених у позовній заяві та не додав до відзиву жодних доказів на підтвердження своїх заперечень (зокрема, подання посадової особи державної санітарно-епіміологічної служби про відмову або ухилення позивача від профілактичного щеплення від CОVID-19). Ознаки дискримінації по відношенню до окремих працівників ВП «РАЕС» за ознакою щеплення від CОVID-19 слід розуміти у більш широкому сенсі, як за медичною ознакою чи ознакою стану здоров`я, адже 10.12.2021 року від роботи відсторонено виключно працівників, які на думку керівництва підприємства не здійснили відповідного щеплення. Подавши заперечення на відповідь на відзив відповідач вказує на те, що подання відповідних посадових осіб державної санітарної-епідеміологічної служби, як письмовий організаційно-розпорядчий документ, виноситься лише у разі необґрунтованої відмови від профілактичного щеплення, передбаченого саме Календарем профілактичних щеплень в Україні. Постанова КМУ від 09.12.2020 року № 1236 за своїм напрямком регулювання діє самостійно як окремий нормативний акт зобов`язального характеру відносно керівників підприємств, установ, організацій. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідаючи на поставлені питання пояснив, що його завчасно повідомляли про відсторонення від роботи з 10.12.2021 року у випадку не проходження щеплення від CОVID-19 або не надання медичного висновку про наявність протипоказань до такого щеплення. Визнав, що подавав на ВП РАЕС заяву від 08.12.2021 року про відмову від вакцинування, у якій зазначив, що не надає згоду на щеплення проти CОVID-19 будь-яким препаратом, що не пройшов клінічного випробування. Проте пояснив, що таку заяву писав його адвокат і він не пам`ятає його тексту. Відмовився від дачі відповіді на питання чи він вакцинувався проти CОVID-19 та чи має протипоказання до вакцинації посилаючись на те, що ці дані він вважає медичною таємницею. Також визнав, що станом на 09.12.2021 року і до цього часу не подавав на ВП РАЕС документи, що підтверджують проходження щеплення від CОVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до такого щеплення. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні за змістом до обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги та відповідь на відзив. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази суд встановив наступні обставини. Позивач [PERSON] з 30.07.2003 року працює на посаді машиніста-обхідника з турбінного устаткування ТЦ-1 ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Рівненська АЕС», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] та учасниками справи не оспорюється. 19.11.2021 року генеральним директором ВП «РЕАС» ДП НАЕК «Енергоатом» виданий наказ № 4722-к, яким наказано повідомити працівників ВП РАЕС про те, що з 09.12.2021 року буде здійснюватися відсторонення від роботи працівників, які відмовлятимуться або ухилятимуться від вакцинації проти CОVID-19. Строк відсторонення - до усунення причин, що зумовили. У період відсторонення працівника заробітна плата не нараховується, період відсторонення не зараховується до страхового стажу, не враховується при визначенні строку нарахування відпустки, оплата тимчасової непрацездатності в цей період не здійснюється. Вказана обставина підтверджується копією наказу № 4722-к від 19.11.2021 року. Факт ознайомлення з вказаним наказом позивача [PERSON] 27.11.2021 року доводиться копією списку ознайомлення персоналу ТЦ-1 з наказом № 4722-к від 19.11.2021 року. Зокрема, у графі № 29 вказаного списку міститься підпис навпроти прізвища [PERSON] та запис «не згідний». Такий факт позивачем не оспорюється. 08.12.2021 року позивач [PERSON] ознайомлений з проханням підприємства до 09.12.2021 року надати документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення проти CОVID-19 або довідку «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» форма № 028-1/о. У цьому ж попередженні зазначено, що від щеплення проти CОVID-19 [PERSON] відмовляється. Викладені обставини встановлені на підставі копії Попередження про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відсутністю щеплення проти CОVID-19. Копією інформації з ПЗ «Медичний монітор» по працівнику таб № 17117 [PERSON] підтверджується, що станом на 26.01.2022 року у відповідача відсутня інформація щодо щеплення [PERSON] проти CОVID-19 або наявності висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З 10.12.2021 року позивача [PERSON] у зв`язку з відмовою та ухиленням від проведення профілактичних щеплень проти CОVID-19 відсторонено від роботи позивача [PERSON] на підставі наказу Генерального директора ВП РАЕС № 5044-к від 09.12.22 до моменту усунення причин, що зумовили відсторонення, але не більше ніж до закінчення дії Карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України. Вказана обставина доводиться копією наказу Генерального директора ВП «РАЕС» від 09.12.2021 року № 5044-к «Про відсторонення від роботи» та копією списку працівників ТЦ-1, які відсторонені від роботи. Зі змісту згаданого наказу вбачається, що правовими підставами відсторонення позивача від роботи стали ст. 46 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказ МОЗ від 01.11.2021 року № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою КМУ від 04.03.2015 № 83, п. 46-1 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач доводить, що оскаржуваний наказ є протиправний, оскільки відповідачем не дотримано вимоги ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Зокрема, вказує на те, що за змістом цієї норми працівник може бути відсторонений від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений ч.6 цієї ж статті, у якій зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень будь-який інший закон не містить. Вирішуючи питання щодо можливості задоволення позовних вимог на підставі викладених обставин суд бере до уваги наступне. Відповідно до ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи в інших випадках передбачених законодавством. Конституційним Судом України у рішенні від 9 липня 1998 року у справі № 12-рп/98 було дано офіційне тлумачення терміну «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство» охоплює закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Підпунктом 2 п. 46-1 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, як частиною законодавства, визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Таким чином, зазначеною нормою чітко визначено випадок відсторонення працівника від посади: за умови відмови його або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Посилання у п.п. 2 п. 46-1 вказаної постанови на ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» слід розуміти як три окремі порядки (підстави) передбачені законодавством для відсторонення працівника від роботи, а не як один порядок відсторонення з урахуванням усіх трьох норм у сукупності. Таким чином відповідач не зобов`язаний був дотримуватись порядку відсторонення працівника від роботи, передбаченого ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на що вказує позовач. Для законності підстав відсторонення від роботи, достатньо щоб був дотриманий порядок передбачений сукупністю норм визначених ст. 46 КЗпП України та п.п. 2 п. 46-1 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. 01.11.2021 року МОЗ України наказом № 2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», доповнило Перелік посад, що підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зокрема, віднесло до нього працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83. До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, входить ДП «НАЕК «Енергоатом», відокремленим підрозділом якого є ВП «Рівненська АЕС». Таким чином, позивач як працівник ДП «НАЕК «Енергоатом» підлягає обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19. Наказ МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393 опублікований в Офіційному віснику України 09.11.2021 року, а тому з урахуванням вимог п. 4 цього наказу він набрав чинності з 09.12.2021 року. Отже, до 09.12.2021 року позивач зобов`язаний був провести обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID - 19 або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Порядок відсторонення чітко визначений ст. 46 КЗпП України. Так, за змістом вказаної норми відсторонення працівників від роботи здійснюється власником або уповноваженим ним органом у разі встановлення певних фактів. У випадку відсторонення позивача [PERSON] від роботи відповідачу достатньо було встановити факт відмови або ухилення від щеплення проти COVID - 19, як то передбачено п.п. 2 п. 46-1 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. Законодавством не визначено у якій формі повинен фіксуватись факт ухилення або відмови від обов`язкового профілактичного щеплення або не надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Достатньо існування такого факту у дійсності. У попередженні про відсторонення від роботи 08.12.2021 року за підписом позивача [PERSON] зазначено, що від щеплення він відмовляється. У судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував підписання вказаного попередження. Однак, його представник вказував, що такий документ немає юридичного змісту, оскільки у листі фактично викладається попередження працівника про відсторонення, а в кінці твердження про те, що він відмовляється від щеплення. Оцінюючи попередження [PERSON] від 08.12.2021 року як доказ, суд враховує, що законодавством не передбачено складання такого документу і вимог до його оформлення також не передбачено, а отже суд бере до уваги усі фактичні дані, викладені у такому доказі для оцінки у сукупності з іншими доказами. Крім того, позивач визнав обставину про те, що подавав на ВП РАЕС заяву від 08.12.2021 року, у якій вказував, що відмовляється від будь-якого щеплення проти COVID-19 будь-яким препаратом, що не пройшов клінічні випробування. Проте, у судовому засіданні позивач [PERSON] стверджував, що вказану заяву склав його адвокат, він з її змістом не ознайомився у повному обсязі і подав до ВП «РАЕС» за порадою адвоката. Із встановлених обставин вбачається, що у розпорядженні відповідача станом на 09.12.2021 року були попередження [PERSON] про відсторонення від роботи від 08.12.2021 року, у якому він без застережень підписався про те, що відмовляється від щеплення проти COVID-19, а також його заява від 08.12.2021 року, у якій він також вказував, що відмовляється від щеплень проти COVID-19, яка станом 09.12.2021 року не була ним відкликана. Отже, у відповідача були підстави для встановлення факту відмови позивача [PERSON] від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Визначаючи наявність факту ухилення від зазначеного щеплення у поведінці [PERSON] станом на 09.12.2021 року, суд бере до уваги наступні обставини. В українському академічному тлумачному словнику української мови під поняттям «ухилятися» розуміється намагання не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь, відсторонятися від чогось, уникати. Отже, для того, щоб встановити факт ухилення від виконання якогось обов`язку достатньо зафіксувати результати про те, що такий обов`язок не був виконаний або не мати відомостей про його виконання. Оскільки законодавство України, у тому числі Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 у редакції станом на 09.12.2021 року покладало обов`язок здійснити профілактичне щеплення на відповідних працівників, тому саме на них, в тому числі на позивача, покладався обов`язок довести до відома адміністрацію підприємства про проведення обов`язкового профілактичного щеплення або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відзивом на позовну заяву та відомостями з ПЗ «Медичний монітор» доводиться, що станом на 26.01.2022 року позивач [PERSON] не надав відповідачу інформації про проведення обов`язкового профілактичного щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. У судовому засіданні позивач [PERSON] визнав обставину, що до дня розгляду справи у суді таких відомостей представникам відповідача не надав. Таким чином, оскільки у відповідача станом на день видачі наказу були відсутні відомості про проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 [PERSON] та не було медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, у відповідача були підстави стверджувати про його ухилення від вказаного щеплення. З викладеного вбачається, що у відповідача були підстави для відсторонення позивача [PERSON] від роботи з 10.12.2021 року у зв`язку з відмовою та ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 і таке відсторонення здійснене у порядку, передбаченому законодавством. Посилання в оспорюваному наказі на те, що він приймався з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», поряд із ст. 46 КЗпП України, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, та іншими нормами не є підставою для його скасування. У позовній заяві [PERSON] , як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що в порушення ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», не було надано єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення - посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби відповідного подання про усунення особи від роботи. Відповідно до абз. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Проте, порядок усунення від роботи працівників за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служб, встановлений абз. 6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» не пов`язаний з порядком, визначеним ст. 46 КЗпП України, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 та діє як окремий нормативно-правовий акт, який врегульовує відсторонення від роботи у інших випадках. Окремою підставою задоволення позовних вимог позивач [PERSON] вказує на те, що був підданий дискримінації за ознакою стану здоров`я та медичною ознакою. З цього приводу суд встановив, що відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Вільний вибір та вільну згоду громадянина на працю можна визначити як свободу від примусу до праці, можливість самому розпоряджатись своїми здібностями до праці та самостійно приймати рішення відмовитись від певної роботи у разі, якщо умови роботи його не влаштовують. Законодавством України не встановлено обов`язок роботодавця чи держави забезпечити громадянина роботою з такими умовами, які він вимагає. Згідно із ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники мають право на здорові і безпечні умови праці. За змістом ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу. Зважаючи на це, завданням держави та роботодавця є забезпечення дотримання оптимального балансу між реалізацією права людини на працю та інтересами інших людей. У справі, яка розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення працівником, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, іншим членам трудового колективу, які провели у встановленому державою порядку щеплення. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. Держава, встановивши відсторонення працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я таких працівників, з метою стабільності економіки та безпеки держави в інтересах суспільства в цілому. Європейський суд з прав людини висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року, заява № 24429/03). У рішенні від 08.04.2021 року Європейський суд з прав людини у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява №47621/13) зазначив, що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8. Визначаючи необхідність обов`язкової вакцинації в демократичному суспільстві суд дійшов висновку, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні органи влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні органи влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач ЄСПЛ зазначив, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Викладені обставини також доводять, що позивач не був підданий дискримінації за медичною ознакою та ознакою стану здоров`я. Таким чином, вимога держави про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Доводи позивача [PERSON] про порушення його медичної таємниці також є безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Аналогічні за змістом вимоги містяться у ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Інформація про факт щеплення особи не міститься у переліку відомостей, які віднесені вищевказаними нормами до медичної таємниці. Зважаючи на те, що судом не встановлено незаконності відсторонення позивача [PERSON] від роботи, у суду відсутні підстави для задоволення його вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки обставини, якими обґрунтований позов визнані судом безпідставними, суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд доходить висновку, що за вимогами ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно покласти на позивача. Оскільки ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10.01.2022 року у цій справі відстрочено позивачу [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та рішенням суду йому повністю відмовлено у задоволенні позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із [PERSON] на користь держави судового збору у сумі 992 грн 40 коп. Беручи до уваги викладене,

Outcome: approved