Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Представник позивача у червні 2021 року звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Міського Комунального підприємства «Херсонелектротранс», в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, [PERSON] від 06.08.2018 року був звільнений з підприємства на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП. При звільненні МКП «Херсонелектротранс» не здійснило остаточного розрахунку із позивачем відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України. Рішенням Херсонського міського суду від 11.02.2021 року по справі № 766/11600/19 стягнуто з підприємства на корить [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 11 102,85 грн. МКП «Херсонелектротранс» 27.05.2021 року виконало рішення суду, та вплатило кошти позивачу. У зв`язку з тим, що вихідна допомога була виплачена лише через 2 роки 9 місяців 21 день, а не відразу після звільнення, як це і мав зробити роботодавець, позивач змушений був звернутись до суду із вищезазначеним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 05.07.2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив у якому директор МКП «Херсонелектротанс» просив відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 90 000, 00 грн, в обґрунтування своєї позиції зазначив, що зазначений розмір моральної шкоди не відповідає реальним стражданням позивача. Позивачем не надано доказів розміру моральної шкоди. У відповіді на відзив від 07.07.2021 року представник позивача зазначила, що відповідачем не спростовано розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, та не надано доказів відсутності вини у затримці виплати вихідної допомоги. Також вказала, що за час розгляду цивільної справи 766/11600/19 про стягнення вихідної допомоги, відповідач мав можливість добровільно сплатити вихідну допомогу позивачу, але з невідомих причин не сплатив. Щодо моральної шкоди, представник позивача зазначила, що позивач через порушення трудового законодавства відповідачем змушений був доводити свою невинуватість у суді, стягувати належну йому грошову допомогу, заробітну плату, тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 13.07.2021 року від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив в якому він вказує на те, що після звільнення позивача та виплати вихідної допомоги пройшов великий проміжок часу, який зумовлений тривалим розглядом цивільної справи 766/11609/19, у чому немає вини відповідача. Також відповідач зазначив, що не здійснював виплату вихідної допомоги, оскільки вважав, що не порушував трудових прав позивача за час роботи на підприємстві. Так як відповідач вважає, що права відповідача вже були поновлені судовим рішенням про виплату вихідної допомоги, просить відмовити у задоволені вимоги про стягнення моральної шкоди. 24.01.2022 року представник позивача письмово додатково пояснила, що підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 138 765,42 грн. визначено затримка у виплаті вихідної допомоги в розмірі 11 102,85. 25.01.2022 представник відповідача у письмових поясненнях заперечив щодо розміру вимог представника позивача, оскільки вважає суму 138 765,42 грн. неспівмірною, занадто завищеною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості, період затримки виплати заборгованості, те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду та інші обставини, встановлені судом. Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача просила у задоволені позову відмовити. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. 11.02.2021 року Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області справа № 766/11600/19 позов [PERSON] до МКП «Херсонелектротранс» про стягнення вихідної допомоги задоволено, та стягнуто вихідну допомогу у розмірі 11 102,85 грн. Вищезазначеним рішенням встановлено, що наказом Міського комунального підприємства «Херсонелектротранс» №188-к від 06.08.2018 позивач звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням МКП «Херсонелектротранс» законодавства про працю, про що свідчить запис № 27 в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . Також, у рішенні було встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що МКП «Херсонелектротранс» при звільненні [PERSON] виплатило йому вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 КЗпП України, а саме: не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до виписки з карткового рахунку від 02.06.2021 року №VJH5-KKCO-4GA3-QI26, 27.05.2021 рок, відбулось нарахування коштів, згідно призначення платежу: стягнення за розпорядженням №65494154-9 від 26.05.2021 року з МКП «Херсонелектротранс» на користь [PERSON] за виконавчим листом №766/11600/19 у розмірі 11 102,85 грн. Так, вищезазначене рішення суду було виконано відповідачем добровільно 27.05.2021 року, що і є днем фактичного розрахунку з позивачем. За приписами ч.1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2і6 статті 40цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток Судом встановлено, що підставою звільнення позивача є ч. 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України, тобто «звільнений за власним бажанням, через не виконання підприємством законодавства про працю». Розмір вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, виплачується у розмірі тримісячного середнього заробітку у разі коли підставою припинення трудового договору є ч. 3 ст. 38 та ст. 39 Кодексу законів про працю України, тобто порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору. У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] звільнений саме на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, виплата йому вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 Кодексу законів про працю України провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Також, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що позивач звільнився за власним бажанням; мав можливість працювати, за захистом порушених прав через невиплату вихідної допомоги відповідачем при його звільненні звернувся до суду після спливу 10 місяців, період затримки виплати, тривалість виконання рішення суду , вину відповідача та виплату вихідної допомоги на виконання рішення суду, враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених ст.117 КЗпП України, суд приходить до висновку що пропорційним до порушених прав позивача буде стягнення частки середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням розумності та справедливості визначивши її в розмірі стягнутої вихідної допомоги в сумі 11 102,85 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Посилання відповідача на те, що він вважав , що не порушував трудових прав відповідача при звільнені, не можуть бути прийняті судом у якості підстави для звільнення від цивільно-правової відповідальності, оскільки, згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України, виплата всіх сум провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди. Статтями 16 та 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial