Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

27 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на вказане житло позивач набула на підставі договору купівлі-продажу та подальшої реконструкції житлового будинку. Ще до реконструкції житлового будинку, а саме 20 березня 2009 року позивач зареєструвала у згаданій квартирі свого сина, відповідача по даній справі. Однак відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку з 2019 року, оскільки орендує квартиру в місті Рогатин Івано-Франківської області, його речі у житловому будинку відсутні, будь-якої фінансової допомоги по отриманню житла та оплату житлово-комунальних послуг він не приймає. Оскільки відповідач зареєстрований у вказаному будинку позивач змушена оплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, також не може отримати субсидію, що надається державою. За таких обставин позивач просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не прибула, попередньо представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини своєї неявки, відзиву не подав, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 30 січня 2001 року укладений договір купівлі-продажу квартири та земельної ділянки між [PERSON] . Продавцем, та [PERSON] , Покупцем, відповідно до якого Продавець продав, а Покупець купив квартиру [ADDRESS] , і земельну ділянку, розташовану на території [ADDRESS] , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.6). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.7). На будинок [ADDRESS] заведено будинкову книгу (а.с.8-10). 03 січня 2020 року укладений договір оренди житлового приміщення № 1/03-2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтергарант», Орендодавцем, та [PERSON] , Орендарем, відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду житлове приміщення однокімнатну квартиру на другому поверсі за адресою: [ADDRESS] , загальна площа орендованого приміщення складає 38,0 кв.м (а.с.11-12), та складено акт прийому-передачі в оренду житлового приміщення між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтергарант» та [PERSON] (а.с.11-13). Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14, 34-35) Як вбачається з письмового пояснення свідка [PERSON] , відповідач [PERSON] є його рідним братом. Стверджує, що останній у будинку [ADDRESS] не проживає близько двох років, а орендує квартиру в Рогатині. Також йому відомо, що його брат з родиною не спілкується через фінансові проблеми та існуючі боргові зобов`язання, у них неприязні стосунки, а тому добровільно знятися з реєстрації він не бажає (а.с.47-49). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України\~(статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~статтею 383 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України\~у\~статті 47\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення\~статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у будинку відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, позивач є матір`ю відповідача, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~статті 405 Цивільного кодексу України,\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини першої\~статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Частиною першою статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрований, але не проживає тривалий час без поважних причин,\~житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняв, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41,\~47, 129 Конституції України, статей 316-319, \~383, 391,\~405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved