Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про солідарне стягнення зі спадкоємців [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики від 27.02.2004, укладеним між нею та [PERSON] , у розмірі 106 121 грн. 36 коп., з яких 28 000 грн. сума позики, 64 980 грн. 76 коп. втрати від інфляції, 13 140 грн. 60 коп. 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.02.2004 між нею та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав у неї в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 01.06.2004. У вказаний строк [PERSON] борг їй не повернув, проте під розписки повернув частину боргу в розмірі 10 000 грн., а саме: 26.04.2007 1 000 грн., 15.03.2010 1 000 грн., 30.01.2013 3 000 грн., 21.11.2014 5 000 грн. Оскільки [PERSON] порушував умови договору позики та суму боргу в повному обсязі не повернув, тому вона 16.12.2016 звернулася до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 27.02.2004, а також втрат від інфляції та 3% річних. Проте, в судовому засіданні 08.02.2017 вона дізналася, що [PERSON] помер ще [INFO] , в результаті чого ухвалою суду від 26.05.2017 провадження у справі було закрито та судом роз`яснено її право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості до спадкоємців померлого. Як було встановлено судом, спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на належні [PERSON] численні об`єкти нерухомого майна, вартість яких значно перевищує розмір боргу, тому через нотаріуса вона звернулася з вимогою до спадкоємців про повернення боргу. Приватний нотаріус повідомив спадкоємців про існування вимоги кредитора щодо повернення заборгованості за договором позики, з яким вони були ознайомлені 27.02.2017, проте відповідачі на цю вимогу не відреагували, грошові кошти не повернули. Вважала, що крім заборгованості за договором позики, має право на стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Таким чином, оскільки відповідачі, як спадкоємці, заборгованість за договором позики не погашають, тому позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Представником відповідачів подано відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що ними не заперечується факт того, що 27.02.2004 між позивачкою та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму позики 38 000 грн. зі строком повернення 01.06.2004. Проте, у договорі відсутня вказівка, що його фактично виконано в момент укладення, оскільки про отримання коштів прямо у договорі не зазначено і тільки наявність окремої розписки або іншого боргового документу повинно слугувати підтвердженням передачі грошей. Тому нотаріальна чи письмова форма договору позики не є доказом факту укладення договору і факту передачі коштів, належних доказів того, що позивачка передала, а [PERSON] отримав грошову кошти, позивачкою суду не надано. Одночасно зазначає, що позивачка також не надала доказів того, що вказаний договір позики укладено в інтересах сім`ї, а в таких випадках заява другого з подружжя є обов`язковою. Відповідачка [PERSON] , яка є дружиною померлого, особисто такої згоди не надавала. Крім того, пунктами 4, 11 договору позики встановлено, що повернення позики повинно бути здійснено у м.Кіровограді, а всі зміни та доповнення до цього договору мають бути виконані у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Проте, оскільки розписки про повернення частини коштів нотаріально не посвідчені, у них не вказано місце повернення коштів, тому ці розписки є нікчемними та не можуть визнаватися належними та допустимими доказами часткового повернення суми позики. При цьому, оригінали цих розписок знаходилися у позивачки, що свідчить про неповернення позики. Також вказує на неправомірність вимог про стягнення суми інфляційних нарахувань та 3% річних, оскільки правовідносини між кредитором і позичальником припинилися у зв`язку зі смертю останнього, а його спадкоємці сторонами даного договору не були, при цьому ст.625 ЦК України встановлює відповідальність саме боржника, а не його спадкоємців. Крім того вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з вказаними вимогами, оскільки відповідно до умов договору позики строк повернення позики завершився 01.06.2004, а відтак кінцевий строк на звернення до суду є 01.06.2007. Також вважає, що позивачкою пропущено шестимісячний строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, оскільки про смерть [PERSON] позивачці стало відомо в день його смерті, тобто [INFO] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачів в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що в той час коли він працював на ПП «Дельта-Сервіс», керівником якого був померлий [PERSON] , позивачка працювала на даному підприємстві головним бухгалтером. Про те, чи знала позивачка про смерть [PERSON] , йому не відомо, на похоронах останнього був присутній батько позивачки і можливо він міг їй про це сказати. Про жодні особисті фінансові зобов`язання між позивачкою та [PERSON] він не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює технічним директором на ПП «Дельта-Сервіс». На вказане підприємство він влаштувався у 2015 році, в той час позивачка працювала на підприємстві головним бухгалтером, але приблизно через місяць вона була звільнена з цієї посади. На похоронах [PERSON] він бачив тільки батька позивачки, остання на похоронах присутня не була, але йому відомо, що вона в той час проживала разом з батьком. Про особисті фінансові зобов`язання між позивачкою та [PERSON] йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює головним бухгалтером на ПП «Дельта-Сервіс», на цій посаді вона стала працювати після звільнення позивачки у 2015 році. За особисті фінансові зобов`язання між позивачкою та [PERSON] їй нічого не відомо. На похоронах [PERSON] її не було, але в подальшому вони спілкувалися про його смерть. З повідомленням про наявність будь-якої заборгованості після смерті [PERSON] позивачка не зверталася. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що на даний час вона працює бухгалтером у ФОП [PERSON] . На момент смерті [PERSON] вона працювала у нього приблизно 7-8 років в м.Олександрія, з позивачкою у неї були робочі стосунки, остання на той час працювала в м.Кропивницький, і вона особисто телефонувала позивачці на корпоративний телефон повідомити про його смерть. Про особисті фінансові зобов`язання між позивачкою та [PERSON] вона не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] був власником і директором ПП «Дельта-Сервіс», а вона працювала на посаді заступника директора, позивачка працювала головним бухгалтером на вказаному підприємстві, її робоче місце знаходилося в м.Кропивницький. Приблизно за два роки до смерті [PERSON] вони разом прямували по справах в м.Київ і по дорозі заїхали на офіс підприємства в м.Кропивницький. Вона була присутня, коли [PERSON] віддавав гроші позивачці і вона писала розписку про отримання цих коштів. [PERSON] також попросив її (свідка) щоб вона засвідчила цю розписку, і вона написала на ній свої прізвище та ініціали, а також дані паспорта громадянина України. Що це були за кошти, їй не відомо, сума становила 5000 грн. Після цього [PERSON] забрав цю розписку із собою. Після смерті [PERSON] нею було знайдено папку з документами по ПП «Дельта-Сервіс», серед яких вона також знайшла вказану розписку. Вона точно не пам`ятає, але в подальшому цю розписку вона віддала судді, який першочергово розглядав цю справу в м.Олександрія. Заслухавши пояснення\~представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Судом встановлено, що 27.02.2004 між позивачкою та [PERSON] укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотаріального округу Панасюк Л.С. та зареєстровано в реєстрі за №296 (а.с.55 т.4). Відповідно до договору позики позивачка передала у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 38 000 грн., а [PERSON] зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 01.06.2004. Згідно з розписками 26.04.2007 позивачка отримала від [PERSON] 1 000 грн. за договором позики від 27.02.2004, 15.03.2010 1 000 грн., 30.01.2013 3 000 грн., 21.11.2014 5 000 грн. (а.с.66, 67 т.3). Відповідно до розписки від 21.11.2014 позивачка за договором позики від 27.02.2004 отримала від [PERSON] всього 10 000 грн (а.с.67 т.3). Позивачка 04.01.2017 зверталася до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 27.02.2004, справа №404/30/17 (а.с.9 т.1). Дата звернення позивачки до суду встановлена з ухвали Кіровського районного суду м.Кіровограда від 26.05.2017 (а.с.12 т.1). Як вбачається з ухвали Кіровського районного суду м.Кіровограда від 26.05.2017 про закриття провадження у вищевказаній справі №404/30/17, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смертей ГТУ юстиції в м.Києві від 17.06.2016 №9463 (а.с.12 т.1). Після смерті [PERSON] . 21.06.2016 приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. заведено спадкову справу №9/2016, із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса звернулися дружина померлого [PERSON] та донька [PERSON] (відповідачі у справі). Спадкоємець [PERSON] 13.05.2017 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» з належними відсотками (а.с.159 т.1), а спадкоємець [PERSON] 31.01.2017 та 08.02.2017 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль; 1/3 частки квартири; 1/2 частку складу, що складає 1/50 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частку транспортної дільниці та 1/2 частку термічної дільниці, що складає 1/20 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частки будівлі цеху, що складає 9/125 частин виробничих будівель і споруд (а.с.166 т.1, а.с.156, 160, 163, 165 т.2). Крім того, спадкоємці [PERSON] та [PERSON] 31.01.2017, 01.02.2017, 02.02.2017, 03.02.2017, 08.02.2017 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на нерухоме майно: виробничі будівлі та споруду, адмінбудівлі, цехи, приміщення столової та овочесховища, частки у статутному капіталі ПП «Дельта-Сервіс» (а.с.73, 77, 82 на звороті, 84, 100, 101 на звороті, 105 на звороті, 107, 111, 112 на звороті, 116, 117 на звороті, 134, 135 на звороті, 138 на звороті, 140, 143, 144 на звороті, 161 т.1; а.с.158, 169 на звороті, 185 т.2). Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Куліш Л.Г. від 23.02.2017 №51/02-15 спадкоємці померлого [PERSON] та [PERSON] 27.02.2017 повідомлені про наявність кредитора [PERSON] [PERSON] та про необхідність задоволення її вимог (а.с.13, 195 т.1). Станом на день подачі позову до суду відповідачами, як спадкоємцями позичальника, вимоги позивачки задоволені не були. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України. Так, відповідно до ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Отже, зобов`язання з повернення грошових коштів згідно укладеного договору позики входять до складу спадщини. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення коштів не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивачка заявила вимоги до спадкоємців. Звертаючись до суду, позивачка зазначила, що між нею та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого [PERSON] отримав у неї в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 01.06.2004, проте свої зобов`язання належним чином не виконав. Разом з цим, відповідачі, не заперечуючи факт укладання нотаріально посвідченого договору позики, вказують, що укладення договору позики не є доказом факту передачі коштів, а відтак належних доказів отримання [PERSON] позики у розмірі 38 000 грн. на виконання умов договору, позивачкою суду не надано, а тому укладення договору позики вважали таким, що не відбулося. З такими доводами відповідачів суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в даній справі суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №128/891/20, які узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.05.2020 у справі №583/97/19. Судом встановлено, що [PERSON] взяв у позивачки в борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., про що 27.02.2004 написав розписку та зобов`язався їх повернути до 01.06.2004. Під час розгляду справи відповідачі оспорювали факт передачі коштів, однак на підтвердження таких обставин відповідачами не спростована презумпція правочину позики, належних та допустимих доказів безгрошовості позики суду не надано. Наявність у позивачки оригіналу боргової розписки свідчить про отримання [PERSON] від кредитора певної грошової суми та невиконання ним взятих на себе зобов`язань. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність між позивачкою та [PERSON] правовідносин, які випливають з договору позики,\~оскільки наявна у позивачки розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому відповідачі не заперечували, що 27.02.2004 між позивачкою та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму позики 38 000 грн., однак доказів того, що позивачка неправомірно заволоділа цією розпискою суду не надано. Крім того, відповідачами не доведено, що розписки про повернення [PERSON] 26.04.2007, 15.03.2010, 30.01.2013 та 21.11.2014 частини коштів є нікчемними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки щодо часткового виконання [PERSON] боргових зобов`язань відповідачами не надано. Посилання відповідачів на те, що пунктами 4, 11 договору позики від 27.02.2004 встановлено, що повернення позики повинно бути здійснено у м.Кіровограді, а всі зміни та доповнення до цього договору мають бути виконані у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, судом до уваги не приймаються, оскільки зазначеним договором позики не встановлено обов`язку/права повернення суми боргу частинами, а встановлено обов`язок повернення всієї суми боргу (п.4 договору). Крім того, розписки про повернення частини коштів не є доповненням чи зміною до такого договору, а відтак не потребують нотаріального посвідчення (п.11 договору). Що стосується доводів відповідачів стосовно того, що оригінали розписок про повернення частини коштів знаходилися у кредитора (позивачки), що свідчить про неповернення позики, то як встановлено з показань свідка [PERSON] та з матеріалів справи (а.с.65, 66, 67 т.3), зазначені розписки були знайдені свідком [PERSON] після смерті [PERSON] серед фінансових документів, і саме нею вони були передані представнику позивачки, який долучив їх до матеріалів даної справи. У позивачки вказані розписки не перебували. Також свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно повернув позивачці частину суми позики за розпискою від 27.02.2004, про що позивачка писала розписку про отримання коштів (а.с.67 т.3). У суду відсутні підстави не довіряти або сумніватися в правдивості та об`єктивності показів свідка [PERSON] , оскільки вони є логічними та повністю узгоджуться з доказами, наявними в матеріалах справи. Також суд не приймає до уваги посилання відповідачки [PERSON] на те, що їй не було відомо про існування спірної розписки, а також те, що вона як дружина не надавала згоди на оформлення цієї позики, оскільки такі посилання не стосуються суті спору щодо стягнення боргу [PERSON] , спадщину після смерті якого прийняла відповідачка\~ [PERSON] . Крім того, відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності у справі. Вважають, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, оскільки відповідно до умов договору позики строк її повернення завершився 01.06.2004, а відтак кінцевий строк на звернення до суду є 01.06.2007. Разом з цим, суд вважає доводи відповідачів про те, що позивачкою пропущені строки позовної давності, такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, яка застосовується за вимогами про стягнення боргу. Згідно з розпискою від 27.02.2004 боржник [PERSON] зобов`язався повернути вказану в розписці суму до 01.06.2004. У строк, вказаний в розписці, боржник зобов`язання не виконав. За положеннями ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності за правовідносинами, які склалися між позивачкою та [PERSON] , почався з часу, коли позивачка довідалася про порушення свого права. [PERSON] 26.04.2007, 15.03.2010, 30.01.2013 та 21.11.2014 частково повернуті позивачці грошові кошти в загальному розмірі 10 000 грн., про що в матеріалах справи наявні розписки, тобто мало місце переривання перебігу позовної давності. Згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особи дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. [PERSON] помер [INFO] , останній платіж в рахунок часткового погашення боргу ним був здійснений 21.11.2014, до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики позивачка зверталася 04.01.2017, а з позовом до його спадкоємців про стягнення заборгованості позивачка звернулася 03.08.2017 (дата реєстрації судом 09.08.2017), тобто в межах трирічного строку з часу, коли позивачка довідалася про порушення свого права, тому суд вважає, що позивачкою строк позовної давності на пред`явлення вимог до відповідачів щодо боргу, який увійшов до спадкової маси, не пропущений, а відтак доводи відповідачів щодо необхідності застосування строків позовної давності відносно позовних вимог позивачки не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та нормах діючого законодавства. Крім того, як вже зазначалося вище, оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення коштів не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи зі змісту зазначеної вище норми, це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність, в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Разом з тим, положення ст.1282 ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Як встановлено 04.03.2020 Верховним Судом під час касаційного перегляду рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.06.2019 та постанови Кропивницького апеляційного суду від 03.10.2019, ухвалених у даній справі, позивачка дізналася про смерть боржника [PERSON] 08.02.2017 в судовому засіданні під час розгляду справи за її позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, після отримання судом інформації про його смерть. Під час нового розгляду справи зазначені вище обставини відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано та підтверджено матеріалами справи. Судом встановлено, що позивачка дізналася про смерть [PERSON] 08.02.2017 в судовому засіданні під час розгляду справи №404/30/17 за її позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. У квітні 2017 року позивачці стало відомо про одержання спадкоємцями (відповідачами у даній справі) свідоцтв про право на спадщину. До показів свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вказали, що позивачка була обізнана про смерть [PERSON] безпосередньо після його смерті, яка настала [INFO] , та станом на день його поховання, суд відноситься критично, оскільки відповідачі у даній справі є роботодавцями вказаних свідків і вони тривалий час знаходяться з ними в трудових відносинах та у їх прямому підпорядкуванні. Факт необізнаності вказаних свідків про будь-які особисті фінансові зобов`язання між позивачкою та померлим [PERSON] суд також до уваги не приймає, оскільки ці показання жодним чином не спростовують наявність такого зобов`язання за встановлених судом обставин. Крім того, жоден зі свідків не вказав на дружні, близькі стосунки з померлим, внаслідок чого їм могло б бути відомо про наявність особистих боргів [PERSON] . Досліджений судом відеозапис, наданий відповідачами на підтвердження факту своєчасної обізнаності позивачки про смерть [PERSON] , суд визнає недопустимим доказом та не бере до уваги, оскільки він одержаний з порушенням порядку, встановленого ч.ч.1, 3 ст.307 ЦК України, без відома та згоди особи, яка зображена на відеозаписі, про що також підтвердила в судовому засіданні відповідачка [PERSON] . Також на зазначеному відеозаписі відсутні необхідні реквізити електронного доказу, такі як фіксація дати та часу зйомки, місця події. Крім того, досліджений відеозапис не містить фактів, якими обґрунтовують свої заперечення відповідачі, та інших обставин, що мають значення для вирішення цієї справи. Разом з цим, відповідачі вважають, що позивачка втратила право вимоги до них, як спадкоємців, внаслідок пропуску строку, передбаченого ст.1281 ЦК України. З даними твердженнями суд не погоджується та відхиляє їх при вирішенні спору по суті за наступних підстав. Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №522/407/15-ц (провадження №14-53цс18). Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Законодавець допускає два способи пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців: безпосередньо до спадкоємців; опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Обрання певного способу є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд. Отже, пред`явлення кредитором до спадкоємців боржника відповідного позову може бути одним із способів пред`явлення вимоги. Верховним Судом під час касаційного перегляду 04.03.2020 вказаних вище рішень суду першої та апеляційної інстанції, ухвалених у даній справі, встановлено, що позивачкою не було пропущено строк, передбачений ч.2 ст.1281 ЦК України, оскільки вона в межах шестимісячного строку з дня, коли дізналася про відкриття спадщини, звернулася з позовом до спадкоємців боржника і таке звернення є пред`явлення вимоги у розумінні ч.2 ст.1281 ЦК України. Враховуючи, що [PERSON] дізналася про смерть боржника 08.02.2017 в судовому засіданні під час розгляду справи за її позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, після отримання судом інформації про його смерть, отже, шестимісячний строк, передбачений ч.2 ст.1281 ЦК України, почав відлік від дати, коли кредитор дізнався про смерть боржника. У даній справі строк вимоги настав до смерті [PERSON] , тому застосуванню підлягає строк, визначений ч.2 ст.1281 ЦК України, а саме, шість місяців. З огляду на зазначене, [PERSON] було дотримано строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, оскільки вона звернулася до суду з позовом 03.08.2017 (позовна заява надійшла до суду 09.08.2017). Під час нового розгляду справи зазначені обставини відповідачами належними та допустимими доказами в судовому засіданні також не спростовано, а відтак суд приходить до висновку, що позивачкою не пропущений строк звернення з вимогою до спадкоємців, оскільки вона в порядку ч.2 ст.1281 ЦК України протягом шести місяців з дня, коли вона дізналася про відкриття спадщини (08.02.2017), звернулася з вимогою до спадкоємців шляхом подання позову до суду (03.08.2017 (позовна заява зареєстрована судом 09.08.2017)). При цьому суд вважає, що звернення позивачки з вимогою до спадкоємців шляхом подання позову до суду не є порушенням вимог ст.1281 ЦК України, оскільки даною нормою права конкретно не визначені способи звернення кредитодавця з вимогою до спадкоємців. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Колегія суддів Верховного Суду під час касаційного перегляду 04.03.2020 вказаних вище рішень суду першої та апеляційної інстанції, ухвалених у даній справі, вказала, що заперечення на касаційну скаргу на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 625 ЦК України є необґрунтованими, оскільки відповідальність за вказаною статтею не є неустойкою, а є спеціальним видом відповідальності за користування чужими коштами. Разом з тим, при новому розгляді справи суду необхідно звернути увагу на обставини цієї справи, визначитись із правовою природою статті 625 ЦК України з урахуванням заявлених позовних вимог і, у разі їх обґрунтованості, вирішити питання про застосування позовної давності (правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19). Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Судом під час нового розгляду справи встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував свої зобов`язання за договором позики від 27.02.2004, згідно з яким йому надано у борг грошові кошти в сумі 38 000 грн., повернувши частину коштів у розмірі 10\~000 грн. У зв`язку з цим позивачка просила стягнути на свою користь, окрім суми позики, втрати від інфляції у розмірі 64980 грн. 76 коп. та 3% річних у розмірі 13140 грн. 60 коп. При розрахунку втрат від інфляції та відсотків річних позивачка виходила з того, що за період з 02.06.2004 до 25.04.2007 сума заборгованості складала 38 000 грн., за період з 26.04.2007 до 14.03.2010 37 000 грн., за період з 15.03.2010 до 29.01.2013 36 000 грн., за період з 30.01.2013 до 20.11.2014 33 000 грн., за період з 21.11.2014 до дня подання цього позову 28 000 грн. Розмір інфляційних нарахувань на суму позики за період з 02.06.2004 по день звернення до суду з даним позовом позивачка визначила у розмірі 64980 грн. 76 коп. наступним чином: за період з 02.06.2004 до 25.04.2007 - 13\~378 грн. 79 коп., за період з 26.04.2007 до 14.03.2010 23\~678 грн. 31 коп., за період з 15.03.2010 до 29.01.2013 3\~585 грн. 08 коп., за період з 30.01.2013 до 20.11.2014 7\~125 грн. 01 коп., за період з 21.11.2014 до 16.12.2016 17\~212 грн. 57 коп. Суму 3% річних на суму позики за період з 02.06.2004 по день звернення до суду з даним позовом позивачка визначила у розмірі 13140 грн. 60 коп. наступним чином: за період з 02.06.2004 до 25.04.2007 - 3\~301 грн. 32 коп., за період з 26.04.2007 до 14.03.2010 3\~202 грн. 27 коп., за період з 15.03.2010 до 29.01.2013 3\~109 грн. 81 коп., за період з 30.01.2013 до 20.11.2014 1\~787 грн. 42 коп., за період з 21.11.2014 до 16.12.2016 1\~739 грн. 84 коп. Тобто, з даного розрахунку вбачається, що позивачкою нараховані інфляційні втрати та 3% річних з першого дня порушення [PERSON] зобов`язань за договором позики, тобто з 02.06.2004, та до дня звернення позивачки до Кіровського районного суду м.Кіровограда з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, тобто до 16.12.2016. При цьому, відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, до спадкоємців переходять не тільки права, що належали спадкодавцю, а і його обов`язки. Винятком з цього правила є лише зобов`язання боржника, які припиняються зі смертю фізичної особи. Відповідно до ч.1 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. В усіх інших випадках до спадкоємців переходять відповідні боргові зобов`язання спадкодавця. Зобов`язання, які регулюються ст.625 ЦК України, нерозривно пов`язані з особою боржника та у зв`язку зі смертю боржника припиняються. З урахуванням положень ст.ст.1218, 1282 ЦК України спадкоємець боржника за умови прийняття спадщини є боржником перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємець несе зобов`язання погасити нараховані 3% річних та інфляційні нарахування тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальником за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Тобто 3% річних та інфляційні збитки нараховуються до дня смерті боржника включно. Судом встановлено, що боржник [PERSON] помер [INFO] . Відтак, саме до цієї дати, а не до визначеної позивачкою - 16.12.2016, спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані позивачкою 3% річних та інфляційні нарахування. В той же час, главою 19 ЦК України визначено строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц викладено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з даним позовом, тобто з 03.08.2014, оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом 03.08.2017 (позовна заява зареєстрована судом 09.08.2017). Проте, оскільки боржник помер [INFO] , а 3% річних та інфляційні збитки нараховуються до дня смерті боржника включно, тому інфляційні втрати та 3% річних можуть бути стягнуті лише за період з 03.08.2014 до 16.06.2016. Суд, дослідивши розрахунок 3% річних та інфляційних збитків, проведений позивачкою, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, провів власний розрахунок за період з 03.08.2014 до 16.06.2016. Так,\~за період\~з 03.08.2014\~до 20.11.2014\~(кількість\~днів прострочення\~109)\~на суму\~боргу 33\~000\~грн.\~розмір 3%\~річних становить\~296\~грн. (33 000 грн. х 3% : 365 = 2,71 грн./день; 2,71 х 109 = 296 грн.); За період з 21.11.2014 до 16.06.2016 (кількість днів прострочення 573) на суму боргу 28\~000 грн. розмір 3% річних становить 1319 грн. (28 000 грн. х 3% : 365 = 2,30 грн./день; 2,30 х 109 = 1319 грн.). Таким чином, загальний розмір 3% річних за період з 03.08.2014 до 16.06.2016 становить 1615 грн. Розрахунок інфляційних збитків за період користування коштами зроблено із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України та нараховано на залишок заборгованості станом на відповідний період: 1). За період з 03.08.2014 до 20.11.2014 на суму заборгованості 33 000 грн. розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. За період з 03.08.2014 до 20.11.2014 індекс інфляції становив: серпень 2014 \~ \~ \~ \~ - 100,80; вересень 2014 - 102,90; жовтень 2014 - 102,40; листопад 2014 - 101,90. ІІС (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) = 1.08230595. Інфляційне збільшення за період з 03.08.2014 до 20.11.2014: 33 000,00 x 1.08230595 - 33 000,00 = 2\~716 грн. 10 коп. 2). За період з 21.11.2014 до 16.06.2016 на суму заборгованості 28 000 грн. розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. За період з 21.11.2014 до 16.06.2016 індекс інфляції становив: грудень 2014 - 103,00; січень 2015 - \~ \~ \~ \~103,10; лютий 2015 \~ \~ \~ \~- 105,30; березень 2015 - 110,80; квітень 2015 - 114,00; травень 2015 - 102,20; червень 2015 - 100,40; липень 2015 - 99,00; серпень 2015 - 99,20; вересень 2015 - 102,30; жовтень 2015 - 98,70; листопад 2015 - \~ \~ \~ \~102,00; грудень 2015 - 100,70; січень 2016 - 100,90; лютий 2016 - 99,60; березень 2016 - 101,00; квітень 2016 - 103,50; травень 2016 - 100,10; червень 2016 - 99,80. ІІС (103,00 : 100) x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) = 1.54917195. Інфляційне збільшення за період з 21.11.2014 до 16.06.2016: 28 000,00 x 1.54917195 - 28 000,00 = 15\~376 грн. 81 коп. Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат за період з 03.08.2014 до 16.06.2016 становить 18092 грн. 91 коп. Судом також досліджено співмірність розміру заборгованості по договору позики із розміром спадкового майна. Відповідно до вимог статей 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно зв`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, в той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися унаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1282 ЦК України\~ спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З огляду на вказану норму закону, солідарна відповідальність спадкоємців боржника не передбачена. [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після померлого прийняли його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] 13.05.2017 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади у ПАТ КБ «Приватбанк» з належними відсотками, а спадкоємець [PERSON] 31.01.2017 та 08.02.2017 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль; 1/3 частки квартири; 1/2 частку складу, що складає 1/50 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частку транспортної дільниці та 1/2 частку термічної дільниці, що складає 1/20 частину виробничих будівель і споруд; 1/2 частки будівлі цеху, що складає 9/125 частин виробничих будівель і споруд. Крім того, спадкоємці [PERSON] та [PERSON] 31.01.2017, 01.02.2017, 02.02.2017, 03.02.2017, 08.02.2017 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на нерухоме майно: виробничі будівлі та споруду, адмінбудівлі, цехи, приміщення столової та овочесховища, частки у статутному капіталі ПП «Дельта-Сервіс». Таким чином судом встановлено, що вартість отриманого відповідачами спадкового майна не є меншою ніж розмір заборгованості спадкодавця за договором позики від 27.02.2004. Оцінивши вартість спадкового майна, отриманого кожним з відповідачів, суд вважає, що частки спадкоємців у спадщині є рівноцінними. З огляду на викладене, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідачів на користь позивачки підлягає до стягнення сума боргу з кожного по 23 853 грн. 96 коп., яка складається із: заборгованості за договором позики від 27.02.2004 в сумі 14\~000 грн., 3% річних в сумі 807 грн. 50 коп., втрат від інфляції в сумі 9046 грн. 46 коп., яка визначена в межах вартості спадкового майна та у розмірі, який відповідає частці кожного зі спадкоємців у спадщині. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 715 грн. 68 коп., сплачений нею за подання позову до суду та за перегляд справи в суді касаційної інстанції.

Outcome: partial