Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

02.11.2021 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю І а групи, в твердій грошовій сумі в розмірі 8000,00 грн. Позов обґрунтовує тим, у сторін є спільний повнолітній син, [PERSON] , який є особою з інвалідністю І а групи, та не може себе утримувати самостійно. Унаслідок психічної хвороби син не може висловлювати свої думки, тому що не розмовляє, не може одягнутися, приготувати собі їжу, не розуміє обставини що відбуваються навколо нього, не може дати оцінку своїм діям чи діям оточуючих, самостійно вийти з дому. Більше того, він не може сказати чи хоче чогось, не може попросити води чи їжі. Батько дитини добровільно матеріальну допомогу не надає на утримання сина, при цьому позивач зазначає, що середньомісячні витрати на дитину у неї складають приблизно 16 000 грн 00 коп, крім того додаткові кошти витрачаються на дослідження УЗІ, аналізи, та необхідні курси масажів для сина. В зв`язку з чим позивач звернулася з даним позовом до суду. Ухвалою судді від 09.11.2021 року провадження по справі відкрито та призначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.12.2021 року за вх. № 22912/21 до суду надійшов відзив від представника відповідача, з урахуванням якого представник в інтересах [PERSON] просила суд частково задовольнити позовні вимоги, а саме в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановленого Законом України «Про державний бюджет» на відповідний рік. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Пояснила суду, що вона самостійно здійснює догляд за сином, який є особою з інвалідністю, яка встановлена йому безстроково тобто по життєво, та взагалі не може обходитися без сторонньої допомоги, він постійного потребує стороннього догляду та опіки, проживає разом з позивачем, яка його утримує, виховує та піклується про нього,в зв`язку з чим працювати можливості у неї немає. Дитина потребує значних коштів для життєво необхідних йому ліків, засобів гігієни, постійно лікарі назначають обстеження та нові ліки, за все необхідно вчасно сплачувати, крім того сину необхідно оплатити похід до стоматолога, який є дорого вартісний, адже його потрібно ввести в сон і провести лікування усіх зубів, адже він не зможе перенести біль. Ті кошти, які батько надає на його тримання є мізерними, і не можуть забезпечити нормальні умови для їх спільної дитини, а тому оскільки відповідач працездатний, працевлаштований, та йому відомо про його сина та стан його здоров`я, вважає за необхідне стягувати з відповідача на утримання сина аліменти щомісячно в розмірі 8 000 тис грн. довічно. Представник підтримала позицію позивача, просила суд задовольнити позов з підстав викладених у ньому. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких грошові кошти на утримання він надсилає, а тому не погоджується з викладеним в позові, начебто він не приймає участі в утриманні дитини. Після досягнення їх сином повноліття він продовжував приймати фінансову участь в утриманні сина, надавав грошові кошти як в готівковій так і в безготівковій формі, кошти перераховував на картковий рахунок сина та на рахунок його матері. Щодо суми, яку просить стягнути позивач, він погоджується частково, а саме щодо стягнення 50% прожиткового мінімуму, що встановлений законом для відповідної категорії осіб, адже крім сина, на його утриманні перебуває неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , та дружина [PERSON] , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, та на користь якої він також сплачує аліменти, при цьому його офіційний заробіток не дає змоги збільшити виплати на утримання сина. Вказане також викладено представником відповідача у відзиві, крім того зазначено, що транспортними засобами чи нерухомим майном відповідач не володіє, працює у ТОВ «Галаксіон» та отримує заробітну плату в розмірі 9 300, 00 грн, з якої підприємством утримуються обов`язкові платежі в розмірі 18% ПДФО, 1,5 % військовий збір, що в загальному розмірі складає 1 813,50 грн, а тому чистий його дохід становить 7 486, 50 грн. Крім того, дружина відповідача, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, звернулася до Київського районного суду м.Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на непрацездатного члена подружжя та вимагає стягнення аліментів в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше одного прожиткового мінімуму доходів громадян щомісяця. З урахуванням цього, оскільки на утриманні відповідача буде троє осіб: син від першого шлюбу [PERSON] , дружина [PERSON] та неповнолітня донька [PERSON] , яка проживає з матір`ю, можливо дійти висновку, що на зазначених осіб на даний час можливо розподілити суму в розмірі 3 743,25 грн - половина заробітної плати, тобто на кожну особу 1 247, 75 грн, а тому сума в розмірі 8 000 грн для відповідача є непосильною, в зв`язку з чим просить частково задовольнити позов, а саме стягнути з відповідача на утримання сина аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановленого законодавством. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін та їх представників, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.12.1995 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міськради народних депутатів Одеської області, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис № 569. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . 02.02.2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, та відповідно прізвище позивача було змінено на « [PERSON] ». В подальшому 10.03.2011 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10.03.2011 року, виданого Відділом державної реєстрації цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 10. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 584500 від 25.11.2013 року, [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства (ураження рухового апарату), група інвалідності І а, безстроково. Згідно довідки про склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] та син [PERSON] , також зазначено що дитина інвалід дитинства і проживає разом з матір`ю, знаходиться на її повному забезпеченні. Земельного паю та земельної ділянки не мають Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Одеси, 10.12.2005 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ), про що зроблено відповідний актовий запис № 1189. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.10.2006 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юсти1501. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки ТОВ «ГАЛАКСІОН» від 07.09.2021 року № 6, [PERSON] працює на постійній роботі з 20.12.2019 року (Наказ №10-к від 19.12.2019 року) по теперішній час на посаді начальника виробничої діяльності та сервісного центру. Заробітна плата (оклад) щомісячно становить 9 300 грн. Згідно рішення Київського районного суду м.Одеси від 09.12.2021 року по справі № 947/26984/21, яке набрало законної сили 11.01.2022 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] , аліменти в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного прожиткового мінімуму доходів громадян щомісяця з 08.09.2021 року. У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. За змістом ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 180 СК ( 2947-14 ) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. При вирішенні спору про стягнення аліментів на неповнолітню дитину судам необхідно враховувати, що укладення нею шлюбу не припиняє передбаченого законом обов`язку утримувати її до досягнення повноліття, а утримання дитини, на яку стягуються аліменти, у державному чи комунальному закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі-стягнення аліментів на користь того з батьків, з яким до цього проживала дитина,якщо він витрачає їх за цільовим призначенням. Стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198, 199 СК (2947-14), здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів,у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання повнолітньої дитини можуть бути призначені за наявності юридичних складових у сукупності певних умов, а саме: потреба у матеріальній допомозі повнолітніх непрацездатних дочки, сина, а також якщо батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Вказаний висновок зробив Верховний Суд в своїй постанові від 20.05.2019 у справі 713/61/18-ц. Сімейний Кодекс України не містить поняття "повнолітня непрацездатна дитина". Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Відповідно до абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст. 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Положення ч. 3 ст. 75 СК України відносять до категорії "непрацездатні" осіб з інвалідністю I, II та III групи. Отже, повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні ст. 198 СК України є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (таке ж тлумачення указаного поняття здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014). За приписами ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється І, ІІ чи ІІІ група інвалідності (ч. 3 ст. 7 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні"). Судом беззаперечно встановлено, що повнолітній син сторін [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства I групи підгрупи А. Він проживає з матір`ю, оскільки потребує постійної нерегульованої сторонньої допомоги та нагляду, за станом здоров`я не може виконувати ніякі види праці. Відповідач проживає окремо, не допомагає позивачу доглядати за їхнім спільним непрацездатним сином, який потребує матеріальної допомоги у зв`язку з інвалідністю. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда № 512 від 14.04.2021 року, [PERSON] потребує лікувального масажу та спеціального масажу, лікуванню в санаторії, «Д» нагляду та амбулаторному лікуванню у невролога, сімейного лікаря, стаціонарного лікування на дому, ЛФК. В групі засоби пересування зазначено: коляска багатофункціональна, матрац протилежневий та ліжко функціональне з електроприводом для хворого, щодо виробів медичного призначення виділено сечоприймачі, кало приймачі, підгузники № 2/д № 60/міс та пелюшки №1/д №30/міс. Відповідно до п.2.1,2.2,2.6,3.1,3.4 Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України,Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України 30.04.2002 №226/293/169, право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства та діти з інвалідністю віком до 18 років. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю призначається у таких розмірах: особам з інвалідністю з дитинства I групи - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства, призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. На підставі документів, зазначених у підпункті 2.4 цього Порядку, до державної соціальної допомоги призначається також надбавка на догляд: за особами з інвалідністю з дитинства І групи. Розмір надбавки на догляд: за особою з інвалідністю з дитинства I групи, віднесеним до підгрупи А, - 75 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Згідно з ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2022 року - 1934 гривні. Для працездатних осіб: з 1 січня 2022 року - 2481 гривні. Відповідач вказує на те, що розмір аліментів, про який просить позивач, є занадто високим з урахуванням його офіційного заробітку, та утримання неповнолітньої доньки, та відрахувань на аліменти для дружини, яка є особою з інвалідністю, в той же час зазначає, що він надає допомогу сину, в підтвердження чого надав до суду виписки з банківського рахунку, та скріншоти переписки, в яких міститься інформація щодо неодноразових перерахувань на прохання позивача грошових коштів на утримання сина, загалом суми становили 1000 грн, 2500 грн., 1500 грн., 2000 грн., 3000 грн., при цьому суду незрозуміло чому раніше відповідач оцінював та відповідно надавав допомогу сину в розмірах біля 3000 тис грн., а при зверненні позивача з позовом до суду лише 1 247, 75 грн, хоча стан здоров`я його сина не змінився. Проаналізувавши викладене, суд приходить до переконання, що надання матеріальної допомоги дитині є не правом, а обов`язком батьків. Аргументи позивача щодо потреби у матеріальній допомозі для їхнього сина суд вважає переконливими та, оскільки витрати зумовлені насамперед станом здоров`я дитини та її захворюванням, а тому відповідач зобов`язаний брати участь в утриманні сина. Не заслуговує на увагу в питанні стягнення аліментів і той факт, що відповідач працевлаштований та отримує офіційний дохід в розмірі 9300, 00 грн, з яких утримує неповнолітню доньку та дружину з інвалідністю. При цьому, суд зазначає, що відповідно до рішення Київського районного суду м.Одеси від 09.12.2021 року, копія якого надана відповідачем, встановлено, що його дружина [PERSON] є особою з інвалідності ІІ групи дитинства, тобто також має право на державну соціальну допомогу, та до вересня 2021 року (дата звернення з позовом до суду) вона не потребувала матеріальної допомоги від чоловіка, хоча як зазначено в рішенні, починаючи з серпня 2020 року разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Також суд зазначає, хоча відповідачем і надано вказане рішення про стягнення аліментів, проте жодної інформації про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, або ж довідки з місця роботи про здійснення відрахувань станом на 14.02.2022 року суду не надано. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Проте відповідачем не доведено належним чином заперечення проти позову, а саме, не надано належних та достовірних доказів того, що у нього немає можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач позбавлений змоги працювати, чи має поганий стан здоров`я, в зв`язку з чим не може допомагати матеріально своєму сину, який є повнолітнім, проте взагалі не може себе самостійно обходити та утримувати внаслідок хвороби. У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини». Нормами ст. 18 Конвенції про захист прав дитини закріплено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Враховуючи стан здоров`я [PERSON] , який вимагає постійного догляду, реабілітаційних заходів, які носять безперервний характеряк зараз так і надалі, в умовах сьогодення, коли відбувається постійне поступове збільшення вартості як медичних препаратів, так і медичних послуг, яких потребує непрацездатний [PERSON] , а також враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, для фізичного, морального і соціального розвитку дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього недієздатного сина, [PERSON] , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і довічно, з проведенням індексації розміру аліментів. При цьому суд виходить також з факту проживання батька окремо від дитини та його можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Відповідно ч. 1ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави. На підставі ст. 180, 181, 182, 184, 191, 199 СК України,

Outcome: partial