Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом і просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності житловим будинком, що розташований по [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , 1968 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Вказала, що 11.08.2015 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку вона набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.2015 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.08.2015. Зазначила, що 02.07.2020 рішення Ямпільського районного суду Вінницької області шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 03.03.2021 вона уклала новий шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідач з 2016 року по даний час без поважних на те причин в належному їй на праві приватної власності будинку не проживає, у будинку немає особистих речей відповідача. Згідно довідки виданої НЦ «Експоцентр України» м.Київ відповідач проживає за іншою адресою уже більше як 10 років - по [ADDRESS] . Тому станом на сьогодні, відповідач не є членом її сім`ї, не пов`язаний із нею спільним побутом, спільного господарства не мають, взаємних прав та обов`язків не мають, відповідач ніякої участі в утриманні будинку та по оплаті послуг пов`язаних з утриманням будинку не приймає. Згідно довідки про склад сім`ї від 30.12.2021 №03-07.5/694 у будинку проживає вона із своїми дітьми та чоловіком [PERSON] . Вказала, що відповідач втратив право користування спірним житлом, оскільки воно є похідним від права власника, а його реєстрація у будинку обмежує її право власності, зокрема, вільне користування та розпорядження своїм будинком. Угоди між нею, як власником житла, та відповідачем про безоплатне (чи платне) користування жилим приміщенням немає. Як на застосування до даних спірних правовідносин позивач послалася на ст.ст.16, 317, 321, 391, 401, 402, 405, 406 ЦК України, ст.72 ЖК України, ст.3 СК України, а також на постанови Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі №753/481/15-ц, від 09.10.2019 у справі №695/2427/16-ц, від 09.10.2019 у справі №523/12186/13-ц, від 16.11.2016 провадження №6-709цс16, а також на постанову ВП ВС від 13.10.2020 у справі №447/455/17. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, будь-яких заяв чи клопотань від нього до суду не надійшло. Заяви, клопотання (відсутні). Інші процесуальні дії у справі: 17.01.2022 відкриття спрощеного провадження у справі та призначення судового засідання на 09 лютого 2022 року з повідомленням, однак без виклику сторін, про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.4, 6) судом встановлено, що позивач із 22.01.2016 зареєстрована за адресою - [ADDRESS] . Із копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 03.03.2021 (а.с.7) судом встановлено, що позивач 03 березня 2021 року зареєструвала шлюб, і після реєстрації шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на - « [PERSON] ». Із копії Договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.2015 (а.с.8-9) судом встановлено, що позивач за згодою відповідача, як чоловіка на час укладення договору, [PERSON] , набула у власність (купила) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Із рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 02.07.2020 (а.с.13-14) судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 серпня 2008 року розірвано (рішення вступило в законну силу 03.08.2021). Тобто, житловий будинок під номером [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , тобто позивача та відповідача, оскільки придбаний сторонами (набутий подружжям) під час шлюбу (ст.60 СК України). Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] три роки не минуло, тобто не сплив строк позовної давності про поділ майна подружжя. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10) від 11.08.2015 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 700156605256) судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2015 є власником житлового будинку, що розташований за адресою - [ADDRESS] . Із Довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку/ осіб від 30.12.2021 №03-07.5/694 (а.с.11) судом встановлено, що до складу зареєстрованих разом із [PERSON] входять чоловік [PERSON] та дочки [PERSON] та [PERSON] . Згідно даної довідки старости Дзигівського старостинського округу Могилів-Подільського району Вінницької області відповідач [PERSON] не є зареєстрованим за адресою [ADDRESS] . Із довідки загального відділу Національного комплексу «Експоценрт України» м.Київ без дати (а.с.12) судом встановлено, що відповідач [PERSON] , позивач [PERSON] та їхні доньки [PERSON] та [PERSON] прописані/мешкали у [ADDRESS] . Із даної довідки суд не має можливості встановити дату/час проживання/реєстрації позивача та відповідача разом із дітьми у місті Києві за даною адресою, і відповідно, на виконання вимог ст.77 та ст.79 ЦПК України суд вважає даний доказ не належним та не достовірним, оскільки із даного доказу неможливо встановити дійсні обставини справи, а саме те, що відповідач певний період часу не проживає за адресою - [ADDRESS] . Із вище зазначених письмових доказів позивачем суду взагалі не надано на підтвердження своїх вимог доказу того, що відповідач зареєстрований за адресою - [ADDRESS] , і не проживає за вказаною адресою, хоча, у відповідності із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до часини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Оскільки відповідача в установленому законом порядку не позбавлено права власності на спірний будинок, він не може бути визнаний таким, що втратив право проживання та користування будинком. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний житловий будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому, в даному випадку власник повинен звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (статті 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст.391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є помилковим і до спірних правовідносин не застосовуються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. Окрім того, суд не може застосувати до спірних правовідносин Постанову ВП ВС від 13.10.2020 у справі №447/455/17, на яку посилається позивач у своєму позові, оскільки дана постанова стосується зовсім іншої ситуації, що не є аналогічною із ситуацією (спірними правовідносинами), яка має місце між позивачем та відповідачем. У даній постанові ВП ВС вказала, що бувший чоловік не може проживати разом зі своєю бувшою дружиною, оскільки приміщення в якому вони проживають не є їх спільною власністю, між ними дуже напружені відносини і площа квартири не дозволяє проживати в ній їм і їх сину, тим більше - бувший чоловік був зареєстрований у своїх батьків, що означало, що він не залишиться без даху над головою. Ситуація, яка зазначена у Постанові ВП ВС від 13.10.2020 справа №447/455/17, на яку посилається позивач, є зовсім протилежною із ситуацією, яка має місце між позивачем та відповідачем у даному позові. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення у справі «Проніна проти України»). Із врахуванням вище викладеного, а також того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, а тому, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог, і суд має підстави доля відмови у позові, у зв`язку із його не доведеністю. Така позиція суду узгоджується із Постановою Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №398/622/17 провадження №61-1251св18.

Outcome: dismissed