Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди. В позовних вимогах позивач просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1\~260\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до вироку Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 року її було визнано винною в умисному невиконанні судового рішення, що набрало законної сили, і засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України з застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн. Апеляційний суду Запорізької області ухвалою від 24.10.2018 року залишив без задоволення апеляційні скарги сторони захисту, а вирок місцевого суду без змін. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, апеляційний суд звільнив її від покарання, призначеного вироком суду, у зв`язку з закінченням строків давності. Верховний Суд ухвалою від 14.05.2019 року касаційну скаргу захисника Гришка Р.В. в інтересах засудженої [PERSON] задовольнив частково. Змінив вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 року. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнив [PERSON] від покарання призначеного їй вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності. За вироком суду в діях позивача була встановлена відсутність складу злочину щодо добровільного невиконання рішення суду, після набрання рішенням законної сили, в зв`язку з вимушеними діями [PERSON] по отриманню виконавчого листата та щодо добровільного невиконання рішення суду в період з 10.07.2013 року по 12.03.2014 року. Встановлення обвинувальним вироком суду фактів відсутності в діях позивача складу злочину, фактів недоведеності стороною обвинувачення пред`явленого обвинувачення, підтверджує незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Моральну шкоду, завдану позивачу співробітниками правоохоронних органів, позивач оцінила у 1 260 000 грн., із розрахунку трьох мінімальних заробітних плат, розмір яких становить 18\~000 грн. помноженої на 70 повних місяців перебування позивача під слідством та судом. Кримінальне провадження розпочалося 25.07.2013 року, а завершено постановою Верховного Суду 14.05.2019 року. Моральна шкода завдана позивачу полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з проведенням слідчих дій проти неї та судового процесу, яка обумовлена процесуальною неграмотністю співробітників правоохоронних органів, що призвела до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, до порушення стосунків з оточуючими людьми. Ухвалою суду від 16.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. 13.12.2021 року від Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] . Вказує, що передбачені законом підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні, оскільки прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності є актом, що свідчить про припинення кримінально-правового відношення між особою, яка вчинила злочин, і державою. Водночас, звільнення від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, оскільки кримінальна справа припиняється з нереабілітуючих для особи підстав. 14.12.2021 року від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому керівник Запорізької обласної прокуратури просить відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] . У відзиві зазначено, що звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного їй вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною, а отже у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом підстави для такого відшкодування. Ухвалою суду від 21.12.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державну казначейську службу України, закрито підготовче провадження у справі. 08.02.2022 року від Державної казначейської служби України надійшли пояснення по справі, відповідно до яких представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок Держави. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів та третьої особи в судовому засіданні заперечували проти позову, з підстав наведених у відзиві та поясненнях на позов. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши надані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що у провадженні Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області перебувало кримінальне провадження № 12013080270000801 від 25.07.2013 року за ч. 1 ст. 382 КК України за фактом невиконання рішення суду про надання [PERSON] дитини [PERSON] для спільного відпочинку та систематичних побачень. У вказаному кримінальному провадженні 24.05.2016 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Запобіжний захід щодо [PERSON] не обирався. За результатом досудового розслідування 30.06.2016 обвинувальний акт відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 382 КК України скеровано до Куйбишевського районного суду Запорізької області для розгляду по суті. Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 у справі № 319/841/16-к [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 382 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 510 грн. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 у справі № 319/841/16-к вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 залишено без змін. Разом з цим, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України [PERSON] звільнено від покарання, призначеного їй вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14.05.2019 вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 змінено у частині підстав звільнення її від покарання, не змінивши висновки судів попередніх інстанцій щодо винуватості [PERSON] . На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України [PERSON] звільнено від покарання, призначеного їй вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності. Так, у зазначеній постанові Верховного Суду колегія суддів дійшла висновку, що твердження в касаційній скарзі захисника про невинуватість його підзахисної та про недоведеність ні конкретного моменту вчинення злочину, ні наявності у [PERSON] прямого умислу на невиконання рішення суду, є необґрунтованими. Призначене покарання засудженій [PERSON] із застосуванням ст. 69 КК України відповідає положенням статей 50, 65 КК України. Окрім іншого, Верховний Суд зазначив, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що апеляційний суд при розгляді кримінального провадження щодо [PERSON] належним чином виконав вимоги кримінального процесуального закону. Усупереч посиланням захисника в касаційній скарзі на незаконність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, суд також зазначив, що оспорювані вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 та ухвала Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 щодо [PERSON] відповідають положенням ст. 370 КПК України. Крім того, звільняючи [PERSON] від відбування покарання на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, апеляційний суд не звернув належної уваги на ступінь тяжкості вчиненого [PERSON] злочину, який відповідно до санкції ч. 1 ст. 382 цього Кодексу та положень ч. 3 ст. 12 КК України відноситься категорії злочинів середньої тяжкості, а тому підставою для її звільнення від відбування покарання є п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а не застосований судом апеляційної інстанції п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, як підстави для звільнення від покарання. Спірні правовідносини регулюються вимогами ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі Закон). Відповідно до ст. 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, у тому числі, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.2005 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі постанова Пленуму ВСУ) визначено, що під моральною шкодою маються на увазі втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; - закриття справи про адміністративне правопорушення. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним. Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права. Частиною першою статті 49 КК України встановлено право особи на звільнення від кримінальної відповідальності у випадку, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули визначені у цій статті строки. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає в особи виключно у випадку повної реабілітації. Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18). З обставин справи вбачається, що вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 у справі № 319/841/16-к [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 510 грн. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 в частині визнання винуватості [PERSON] залишено без змін. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14.05.2019 вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 01.03.2017 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 24.10.2018 в частині визнання винуватості [PERSON] також залишено без змін. Таким чином, звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного їй вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною, а отже у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом підстави для такого відшкодування. Указаний висновок, узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.07.2021 у справі № 766/8892/17, від 24.04.2020 у справі № 686/4557/18, від 04.03.2020 у справі № 641/2795/16-ц, від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16; від 16.04.2019 у справі № 927/623/18, від 06.05.2020 у справі № 591/4695/17. Крім того, вказаними судовими рішеннями не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Ураховуючи вищезазначене, а також наявність факту визнання позивача винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, у задоволені позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 260 000 грн. слід відмовити у повному обсязі. Також, враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з цим позовом відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed