Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] 03.08.2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що між нею та відповідачкою 24.07.2017 року було укладено договір позики, підтвердженням чого є власноручно написана відповідачкою розписка про отримання у позивачки позики на суму 9500 доларів США під сплату 15% річних строком на один рік до 24.07.2018 року. У встановлений строк відповідачки взятого на себе зобов?язання не виконала та коштів не повернула. Судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції присуджено до стягнення з відповідачки на її користь заборгованості по позиці, але вказані рішення досі не виконані. В зв?язку із цим просить стягнути з відповідачки на її користь 3% річних за період з 24.07.2018 року по 31.07.2021 року в розмірі 30738,76 грн. та інфляційні втрати в розмірі 33999,75 грн. за період з 09.07.2019 року по 31.07.2021 року, а також судові витрати. В судове засідання позивачка не з?явилася, в матеріалах справи є її заява від 06.09.2021 року про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачка в судове засідання не з?явилася, причини неявки суду не відомі. Від її представника адвоката Романенчука А.В. до суду поступив відзив на позов, в якому він щодо позовних вимог заперечив повністю, пославшись на те, що позовні вимоги щодо стягнення на користь позивачки 3% річних та інфляційних втрат за договором позики від 24.07.2017 року уже були предметом судового розгляду і судом було відмовлено в їх задоволенні. Вважає позов безпідставним та просить в позові відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно загальних положень про зобов?язання, що містяться в главах 47 та 48 Цивільного Кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ст.509-510 ЦК України). При цьому, згідно положень ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення грошового зобов`язання, настає відповідальність передбачена ст.625 ЦК України. А саме, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як видно із копії розписки від 24.07.2017 року, [PERSON] позичила у [PERSON] 9500 доларів США і зобов?язалася їх повернути 24.07.2018 року разом із сплатою 15% річних (а.с.15). З приводу стягнення заборгованості та відсотків по вищенаведеному договору позики укладеному між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , розписці на суму 9500 доларів США, - неодноразово приймалися та переглядалися апеляційною інстанцією судові рішення, а саме, у справі №347/1339/19 та у справі №347/1184/20 (а.с.3-9, 140-149). В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, по справі №347/1339/19 постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.03.2021 року було скасовано заочне рішення Косівського районного суду від 24.01.2020 року та ухвалено нове рішення, яким присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 24.07.2017 року в розмірі 280896,62 грн., яка складається з суми позики в еквіваленті до національної валюти України по курсу станом на 08.07.2019 року в розмірі 244257,93 грн. та відсотків за користування позикою за період з 24.07.2017 року по 24.07.2018 року в еквіваленті до національної валюти України по курсу станом на 08.07.2019 року в розмірі 36638,69 грн. (а.с.3-9). Так само, по справі №347/1184/20 постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24.03.2021 року - рішення Косівського районного суду від 15.01.2021 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних було скасовано, і ухвалено в цій частині нове, яким у стягненні вказаних сум - відмовлено з тих підстав, що судом першої інстанції вже стягнуто на користь позивачки не 3%, а 15% річних за період з 09.07.2019 року по 23.09.2020 року, а втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вищеназвані судові рішення набрали законної сили та звернені до виконання, однак відповідачкою і досі не виконані, і присуджені до стягнення грошові кошти, позивачці не сплачені. Як передбачено ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З приводу подібних правовідносин, тобто стягнення 3% річних та інфляційних втрат, Верховним Судом було висловлено відповідні правові висновки. Зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «під час обчислення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». Так само, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 висловила свій висновок, що «у разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, якщо кредитор пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати підлягають стягненню». Згідно вищенаведених судових рішень у правовідносинах між позивачкою та відповідачкою з приводу виконання договору позики від 24.07.2017 року (розписки) та стягнення заборгованості видно, що позивачка дійсно має право на стягнення з відповідачки як 3% річних, які вона бажає стягнути із розрахунку з простроченої суми зазначеної у договорі, так інфляційних втрат, оскільки позивачка [PERSON] (кредитор)пред`являла до суду позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, що підтверджується судовими рішеннями по справі №347/1339/19. І стягнення по вказаному судовому рішенню проводиться саме у національній валюті, гривні, що підтверджується виданим виконавчим листом №347/1339/19 від 07.04.2021 року (а.с.10-11) та постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №65173418 від 16.04.2021 року (а.с.12). Згідно позовних вимог, 3% річних позивачка просить стягнути за період з 24.07.2018 року по 31.07.2021 року. Однак, щодо вказаного позивачкою періоду стягнення 3% річних за прострочення [PERSON] виконання грошового зобов`язання, суд з цим не погоджується та вважає, що початком такого періоду є 24.09.2020 року, а не 24.07.2018 року, дата вказана у позовній заяві, оскільки з 24.07.2018 року і по 23.09.2020 року на користь позивачки було присуджено до стягнення 15% річних за користування позиченими коштами, що вказано у мотивувальній частині судових рішень по справі №347/1184/20 (а.с.148). Таким чином, розрахунок 3% річних слід провести за період з 24.09.2020 року по 31.07.2021 року наступним чином: прострочену суму у відповідній валюті помножити на кількість днів прострочення, та помножити на 3, а потім поділити на 100 та поділити на 365 (днів у році). Тобто, 9500 х 307 х 3 : 100 : 365 = 239,71 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.07.2021 року (курс НБУ вказаний самою позивачкою у позовній заяві) складає 26,81, що становить 6426,63 грн. Інфляційні втрати слід стягнути у сумі вказаній у позові, згідно поданого розрахунку (а.с.17) - в розмірі 33999,75 грн. Також, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки слід стягнути підтверджені судові витрати у розмірі 908 грн. оплаченого судового збору (а.с.18). На підставі наведеного, ст.ст. 509, 526, 530, 625, 1046-1049 ЦК України та

Outcome: partial