Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач у лютому 2016 року звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором кредиту № CLTR 000000012637 від 17.04.2008 року в сумі 121 088,08 доларів США та покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що 17.04.2008 року між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № CLTR-000000012637 (далі по тексту - Договір кредиту), відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 107 000,00 доларів США зі сплатою 11 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 17.04.2028 року. Позивач виконав свої зобов`язання та надав позичальнику кредит у розмірі визначеному Договором кредиту. Відповідачу1 відкрито позичковий та поточний рахунок в ТОВ «УніКредит Банк» та надано суму кредиту. 23.09.2009 року між позивачем та відповідачем1 укладено Угоду про внесення змін та доповнень № 1 до Договору кредиту, якою встановлено кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 23.04.2030, встановлення в період з 23.09.2009 року по 22.09.2010 року процентної ставки в розмірі 7% річних, після закінчення цього терміну - в розмірі 11,3% річних. Позивач свої зобов`язання за вказаним Договором кредиту виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому в договорі. У свою чергу відповідач всупереч умовам Договору кредиту свої зобов`язання належним чином не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором кредиту. У зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за Договором кредиту, у відповідача перед банком станом на 18.01.2016 виникла заборгованість у загальному розмірі 121 088,08 доларів США, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 99 550,37 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 15 739,90 доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 179,44 доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4 618,37 доларів США. У червні 2016 року до Дарницького районного суду м.Києва надійшов зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] , про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про іпотечний кредит. В позовних вимогах позивач просила визнати недійним договір про іпотечний кредит № CLTR 000000012637 від 17.04.2008 року із застосуванням наслідків недійсності передбачених ст. 216 ЦК України. У червні 2016 року до Дарницького районного суду м.Києва надійшов зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою. В позовних вимогах просив суд визнати припиненою з 23 вересня 2009 року поруку, встановленої відповідно до договору поруки № CLTR-000000012637/P від 17 квітня 2008 року. Ухвалою суду від 14.03.2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.06.2016 року, яку внесено до протоколу судового засідання прийнято зустрічні позови [PERSON] , [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду від 17.02.2017 року призначено по справі судову бухгалтерську експертизу, провадження по справі зупинено. Ухвалою суду від 18.06.2017 року провадження по справі відновлено та призначено розгляд по справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.08.2018 року, підставою якого було звільнення з посади, справу розподілено судді Цимбал І.К. Ухвалою суду від 23.08.2018 року прийнято до провадження цивільну справу та призначено до судового розгляду в загальному порядку з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 29.10.2018 року у задоволені клопотання про закриття провадження відмовлено. Ухвалою суду від 24.04.2019 року призначено справу до розгляду по суті. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.06.2019 року, підставою якого було перебування судді у відпустці, справу розподілено судді Сирбул О.Ф. Ухвалою суду від 22.07.2019 року прийнято до провадження справу, призначено підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.12.2019 року, яку внесено до протоколу судового засідання, замінено позивача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою суду від 24.03.2021 року у задоволені клопотання про закриття провадження відмовлено. Ухвалою суду від 24.03.2021 року призначено справу по суті, підготовче засідання закрито. Ухвалою суду від 22.06.2021 року у задоволені клопотання про зупинення провадження у цивільній справі відмовлено. У судове засідання 08.02.2022 року представник позивача не з`явився, разом з тим під час розгляду справи просив суд позовні вимоги первісного позову задовольнити, у задоволені позовних вимог зустрічних позовів відмовити. У судовому засіданні представник відповідачів просила у задоволені первісного позову відмовити, зустрічні позови задовольнити. Суд, вислухавши вступну промову представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом ч.ч. 1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 17.04.2008 року між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № CLTR-000000012637, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 107 000,00 доларів США зі сплатою 11 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 17.04.2028 року. Позивач виконав свої зобов`язання та надав позичальнику кредит у розмірі визначеному Договором кредиту. Відповідачу1 відкрито позичковий та поточний рахунок в ТОВ «УніКредит Банк» та надано суму кредиту. 23.09.2009 року між позивачем та відповідачем1 укладено Угоду про внесення змін та доповнень № 1 до Договору кредиту, якою встановлено кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 23.04.2030, встановлення в період з 23.09.2009 року по 22.09.2010 року процентної ставки в розмірі 7% річних, після закінчення цього терміну - в розмірі 11,3% річних. Відповідно до п. 5.3.2. Договору кредиту відповідач1 зобов`язаний повернути кредит, проценти за його користування, сплачувати комісійні винагороди, платежі, проценти за користування кредитом, неустойку, у строки та на умовах, що визначені цим Договором. Відповідно до п. 5.3.3. Договору кредиту, відповідач1 зобов`язаний у разі порушення умов Договору кредиту достроково повернути кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом, сплатити всі погоджені цим Договором комісійні винагороди, платежі, понесені банком витрати на користь третіх осіб та неустойку. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Відповідно до вимог ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за Договором кредиту, у відповідача перед банком станом на 18.01.2016 виникла заборгованість у загальному розмірі 121 088,08 доларів США, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 99 550,37 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 15 739,90 доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 179,44 доларів США; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4 618,37 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості наданий позивачем. Так, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Розмір грошової вимоги позивач обґрунтовує розрахунком заборгованості відповідача1 перед позивачем, виконаним позивачем. Однак, такий розрахунок не є первинним документом, не містить інформації про підстави нарахування зазначеної в позові суми, її складових, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Належного розрахунку заборгованості відповідача за Договором кредиту позивачем до суду не надано. Разом з тим, відповідно листа Національного Банку України № 20-0004/67860 від 12.08.2016 щодо інформації з ЄІС «Реєстр позичальників», за станом на 11.08.2016 у ЄІС «Реєстр позичальників» відображено прострочену заборгованість [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) перед банком ПАТ «УКРСОЦБАНК», м. Київ, вул. Ковпака, 29 на суму 14 968,32 доларів США (номер угоди CLTR-000000012637 від 17.04.2008 року, дата виникнення простроченої заборгованості 21 січня 2014 року, дата останньої зміни даних - 11 липня 2016 року). Суд, звертає увагу, що відповідно до зазначеного листа Національного Банку України, сума загальної простроченої заборгованості по кредитному договору, майже вдвічі менша ніж заявлено в позовній заяві. Окрім того, подаючи позовну заяву, позивач зазначає рівень заборгованості за Договором кредиту станом на 18.01.2016 при цьому не вказуючи за який період часу дана заборгованість виникла. В матеріалах справи міститься довідка № 103616-23.1 від 29.11.2021, згідно якої АТ «Альфа-Банк» до відповідача1 [PERSON] претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № CLTR-000000012637 від 17.04.2008 року не має у зв`язку з тим, що заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки. Так, Банк в порядку, встановленому ст. 37 закону України «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. За таких обставин суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності та розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а тому у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості слід відмовити у зв`язку із його недоведеністю. Щодо позовних вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання поруки припиненою, суд приходить до висновку про їх задоволення з наступних підстав. Так, в якості забезпечення виконання відповідачем1 зобов`язань за Договором кредиту, між позивачем та відповідачем1 та [PERSON] 17.04.2008 року укладено договір поруки № CLTR-000000012637/Р (далі по тексту - Договір поруки), відповідно до якого відповідач2 зобов`язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом. Порука є одним із способів забезпечення зобов`язань при укладенні кредитних договорів та має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов`язання та про договори. Згідно до ст. 543 ЦК україни у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Порука є одним із способів забезпечення зобов`язань при укладенні кредитних договорів та має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов`язання та про договори. Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст.ст. 3, 12- 15, 20 ЦК, ст.ст. 3- 5, 11, 15, 31 ЦПК України). Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно до п. 2.1.3. Договору поруки відповідач2 зобов`язався у разі невиконання відповідачем1 забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед позивачем разом з відповідачем1 у якості солідарного боржника всім своїм майном та грошовими коштами на які, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення. Пунктом 4.2. Договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за Кредитним договором. Відповідно до п. 5.4. Договору поруки, зміни та доповнення цього Договору оформляюються сторонами шляхом укладення додаткових договорів (угод), що є невід`ємними частинами даного договору. Відповідно до п. 5.5. Договору поруки, будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній, повинні бути здійсненні у письмовій формі. Такі повідомлення вважаються направленими належним чином, якщо вони доставлені адресату посильним під розпис або цінним листом за адресою, вказаною у даному Договорі. В подальшому, 23 вересня 2009 року між Банком, як Кредитором та [PERSON] , як Позичальником було укладено Угоду про внесення змін та доповнень № 1 до Договору про Іпотечний кредит № CLTR-000000012637 від 17.04.2008 року. Зміни до Договору призвели до збільшення розміру кредитних зобов`язань позичальника, що відповідно до положень с. 599 ЦК України та є підставою для припинення поруки. Встановлено що з 23.09.2009 року збільшується обсяг відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що зобов`язання поруки за договором поруки № CLTR-000000012637/P від 17 квітня 2008 року припинилося з 23.09.2009 року в зв'язку з збільшенням обсягу відповідальності. А отже, позовні вимоги [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання поруки припиненою підлягають задоволенню. Стосовно вимог [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про іпотечний кредит, суд вважає, що у їх задоволені слід відмовити з наступних підстав. При укладенні Договору кредиту № CLTR-000000012637 від 17.04.2008 року відповідачем1 підписано наступні документи: - інформація про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість для іпотечних кредитів; - Додаток № 1 до Договору кредиту - графік погашення кредиту; - Додаток №2 до Договору кредиту - попередній розрахунок сукупної вартості кредиту; - попередній розрахунок сукупної вартості кредиту від 22.06.2009. Та, суд, вважає, що [PERSON] отримала в повному обсязі інформацію щодо кредиту. Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини і проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. В ч. 1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). В п. 8 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. В ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного кредитного договору вимогам законодавства. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Звернувшись до Банку із заявою про отримання кредиту та ініціювавши укладення Договору кредиту, позивач був обізнаний про умови кредитування. Позивач також не скористався своїм правом відмовитись від Договору та/або Додаткових договорів, що передбачене п.5.4.1. Договору кредиту, Правилами та ст.15 Закону України «Про споживче кредитування», натомість здійснював сплату нарахованих процентів, ініціював продовження строку кредиту та укладення Додаткового договору. Отже, позивач не надав жодного аргументу, який би доводив, що будь-які умови Договору кредиту та Додаткову угоду №1 до Договору кредиту є несправедливими у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», що потягло б за собою визнання Договору кредиту чи його частини недійсними. Відтак підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволені первісного позову АТ «Альфа-Банк» та зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити, визнати припиненою з 23 вересня 2009 року поруку, встановленої відповідно договору поруки № CLTR-000000012637/P від 17 квітня 2008 року. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої з позивача АТ «Альфа-Банк» на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 551,21 грн.

Outcome: approved