Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Яременко І.О, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить встановити факт належності [PERSON] , померлій [INFO] , Свідоцтва про одруження [NUMBER] від 05.09.1964, де прізвище дружини вказано - « [PERSON] »; встановити факт належності [PERSON] , померлій [INFO] Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ№0159579 від 19.02.2013, виданого на ім`я « [PERSON] » та визнати за [PERSON] [INFO] , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , право на земельну частку (пай) на території Монастирецької сільської ради, площею 0,54 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0159578 від 19.02.2013, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №332 від 30.05.1997 та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською районною державною адміністрацією по Монастирецькій сільській раді за №149 та право на земельну частку (пай) на території Монастирецької сільської ради, площею 1,27 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0159579 від 19.02.2013, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №332 від 30.05.1997 та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською районною державною адміністрацією по Монастирецькій сільській раді за №149. Обґрунтування позовних вимог В обґрунтування позовної заяви позивач покликається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті котрого відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого, увійшло право на земельну частку (пай) на території Монастирецької сільської ради, площею 0.54 умовних кадастрових гектари, належне померлому згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ №01 59578 від 18.02.2013, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА від 30,05.1997 №332. [PERSON] був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті, яка наступила [INFO] , в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області. До дня смерті і на день смерті разом із ним проживала дружина [PERSON] . Заповіту [PERSON] у виконавчому комітеті Монастирецької сільської ради не залишав, тому спадкування відбулося за законом. Оскільки матір позивача [PERSON] проживала із своїм чоловіком [PERSON] на час його смерті, не заявляла про відмову від спадщини, відтак вважає, що остання фактично її прийняла, однак юридично не оформила. [INFO] померла матір позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшло право на земельну частку (пай) на території Монастирецької сільської ради, загальною площею 1,27 умовних кадастрових гектари, належне померлій згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ №0159579 від 19.02.2013, виданого на підставі розпорядження голови РДА від 30.05.1997 №332. Також до складу спадщини увійшло право на земельну частку (пай) на території Монастирецької сільської ради, площею 0,54 умовних кадастрових гектари, що вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , однак юридично не оформила. [PERSON] до 2005 року була зареєстрована та проживала в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області. З 2005 року переїхала на постійне місце проживання в м. Енергодар Запорізької області. Від [PERSON] , у виконавчому комітеті Монастирецької сільської ради 17.01.2007 секретарем сільської ради посвідчено заповіт, який зареєстровано в книзі нотаріальних дій з №4. Даний заповіт на час смерті спадкодавця не змінено та не скасовано. [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] , з 2005 року по день смерті [INFO] . Згодом позивач вирішив юридично оформити спадщину. Оскільки документи на спадкове майно втрачено, то він звернувся у відділ у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, щоб отримати інформацію про наявність у [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради. Довідкою від 31.12.2020 йому повідомлено про те, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Монастирецькій сільській раді зареєстрований сертифікат серії ЛВ №015978 від 18.02.2013 на [PERSON] . Реєстраційний номер 149. Площа земельної ділянки - 0,54 умовних кадастрових гектари. Підстава видачі сертифіката: розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №332 від 30.05.1997. Також повідомлено, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Монастирецькій сільській раді зареєстрований сертифікат серії Л В №0159579 від 19.02.2013 на [PERSON] . Реєстраційний номер 150. Площа земельної ділянки - 1,27 умовних кадастрових гектари. Підстава видачі сертифіката: розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №332 від 30.05.1997. Державні акти на право приватної власності на землю взамін вищевказаного сертифіката не видавалися. 07.09.2021 позивач звернувся до державного нотаріуса Кам`янська-Дніпровської нотаріальної контори Запорізької області для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , однак нотаріус відмовив у його видачі через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на земельні ділянки, що знаходяться на території Монастирецької сільської ради, що належали померлій і є спадковим майном. Окрім того, із копії Сертифікату на право на земельну частку (пай), належного матері, вбачається розбіжність у написанні прізвища спадкодавця " [PERSON] " - " [PERSON] ". У свідоцтві про одруження матір позивача записана " [PERSON] ", а у свідоцтві про смерть вона вказана як " [PERSON] ", що унеможливлює документально підтвердити факт перебування у зареєстрованому шлюбі батьків позивача. Вважаючи, що його спадкові права порушено звернувся до суду із даним позовом. Процесуальні рішення, постановлені по справі Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 03.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 05.01.2022 /а.с.38-39/. 05.01.2022 справ було знято з розгляду у зв"язку із перебуванням судді Равлінка Р.Г. у відрядженні /а.с.47/ Розгляд справи по суті відбувся 15.02.2022 за участі позивача [PERSON] та його представника адвоката Яременка І.О. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Яременко І.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів наведених у позові. Відповідачка [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у підготовче засідання не з`явилася. На адресу суду надійшли заяви про розгляд справи за її відсутності. На спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] не претендує та не заперечує проти оформлення спадкових прав на користь [PERSON] . Представник третьої особи - Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явився, однак надіслав заяву в якій розгляд справи просить здійснювати за його відсутності, також повідомляє про відсутність на час розгляду справи інформації, яка б була підставою щодо заперечення стосовно предмету позову. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] , який був. допитаний в якості свідка та свідок [PERSON] пояснили, що в користуванні [PERSON] дійсно були земельні ділянки (пай), а також те, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на те, що відповідачка по справі не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача і це не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів в підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом довідки відділу у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 31.12.2020 № 21-13-0.22-198/104-20, згідно Книги записів (реєстрації) сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Монастирецькій сільській раді зареєстрований сертифікат серії ЛВ №0159578 від 18.02.2013 на [PERSON] . Реєстраційний номер 149. Площа земельної ділянки 0,54 умовних кадастрових гектари. Підстава видачі сертифіката: розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №332 від 30.05.1997. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 03.08.2003 Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, [PERSON] помер [INFO] /а.с.14/ Згідно довідки №3250 від 20.10.2021 виданої Журавненською селищною радою Стрийського району Львівської області, [PERSON] був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті, яка наступила [INFO] , в с. Монастирець Жидачівського району Львівської області. Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався. Його дружина [PERSON] була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON] до дня його смерті, на день його смерті, де проживала до 2007 року /а.с.15/ Згідно свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого 05.09.1964 [PERSON] та [PERSON] одружилися 05.09.1964 та після одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » /а.с.13/ Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63126280 від 11.01.2021 та витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63126261 від 11.01.2021 інформація щодо [PERSON] відсутня /а.с.16-17/ Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ №0159579 від 19.02.2013 [PERSON] на підставі розпорядження голови ЖРДА від 30.05.1997 №332 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності, розміром 1,27 в умовних кадастрових гектарах на території Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області /а.с.26/ Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Дніпровською сільською радою Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області [PERSON] померла [INFO] /а.с.20/ Згідно довідки від 13.02.2019 №130 виданої Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області [PERSON] до 2005 року була зареєстрована та проживала в селі Монастирець Жидачівського району Львівської області. З 2005 року переїхала на постійне місце проживання в м. Енергодар Запорізької області. У виконкомі Монастирецької сільської ради 17.01.2007 секретарем сільської ради посвідчено заповіт від [PERSON] , який зареєстровано в книзі нотаріальних дій за №4 /а.с.21/ Відповідно до заповіту від 17.01.2007, посвідченого секретарем виконавчого комітету Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області Гризак Г.С., [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] /а.с.22/ Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63126159 від 11.01.2021 від імені [PERSON] було посвідчено заповіт у Монастирецькій сільській раді Жидачівського району Львівської області /а.с.25/ Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 20.06.1966 [PERSON] народився [INFO] , а його батька були [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/ Згідно довідки від 29.01.2020 № 81 виданої виконавчим комітетом Водянської сільської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області на день смерті [PERSON] з нею проживала та була зареєстрована сваха [PERSON] /а.с.24/ Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №66306306 від 07.09.2021, після смерті [PERSON] зареєстрована спадкова справа у Енергодарській державній нотаріальній конторі №53/2021 від 07.09.2021 /а.с.29/. Згідно постанови [PERSON] державного нотаріуса Енергодарської державної нотаріальної контори №02-31 від 07.09.2021, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю оригіналу документу, що підтверджує право спадкодавця на земельну частку (пай) /а.с.30/ При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у Свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом. Таким чином, до правовідносин щодо спадкування [PERSON] права на земельну ділянку (пай) після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] суд застосовує законодавство, яке діяло на момент виникнення правовідносин, а саме ЦК УРСР від 18.07.1963. Згідно з ст. 524 статті ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Стосовно спадкування [PERSON] частки в спадковому майні після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , суд застосовує ЦК України від 16.01.2003. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті1218,1231 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1269 та 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. З роз`яснень п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що при наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 05.09.1964, де прізвище дружини вказано - « [PERSON] » та сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ № 0159579 від 19.02.2013, виданого на ім`я « [PERSON] », підтверджується зібраними і дослідженими письмовими доказами, а також поясненнями свідків, які сумнівів у своїй належності та допустимості не викликають. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям, а також, те [PERSON] належали спірні земельні ділянки (пай). Встановлення вищевказаних юридичних фактів має для позивача юридичне значення, оскільки дає йому можливість для реалізації свого права щодо оформлення спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] успадкувала спірну земельну ділянку після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки після його смерті вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963, вважається такою, що прийняла спадщину. Також, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є особою в чию користь [PERSON] складено заповіт, відтак останній є спадкоємцем за заповітом. Окрім того, за заявою позивача [PERSON] . Енергодарською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю оригіналу документу, що підтверджує право спадкодавця на земельну частку (пай). Враховуючи те, що обставин, які б вказували, що спадкодавиця [PERSON] за життя набула або володіла спірним майном неправомірно, в суді не встановлено; позивач оформити право на спадкове майно не має можливості, відповідачка проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позовну заяву обґрунтованою, підставною і такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved