Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду і просить визнати відповідача такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] , мотивуючи тим, що 19.02.2004 позивач прийняла в дар від [PERSON] та [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] , в яку вселилася та користується нею до даного часу. У вказаній квартирі нею було зареєстровано її знайому - [PERSON] , яка не є членом її сім`ї, і яка не проживає в даному помешканні вже більше 10 років, а фактичне місце її проживання їй не відоме. На даний час 2/3 частини квартири повноправно перебуває у її приватній власності, а реєстрація відповідача перешкоджає її користуванню даним житлом, яка полягає в отриманні житлової субсидії, що розраховується на всіх зареєстрованих осіб. В зв`язку з чим, під час її звернення до управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації за отриманням житлової субсидії, їй було відмовлено по причині реєстрації інших жильців, відносно яких необхідно подавати відомості про їх доходи. Відповідно, вказана обставина перешкоджає їй на власний розсуд вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Відзиву на позовну заяву відповідач до суду не надала. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позові. При цьому, пояснив, що відповідач лише прописалася в квартирі, а фактично ніколи не проживала. Відповідач - [PERSON] та третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, повідомлялися про час та місце розгляду справи, що підтверджується розписками про отримання судових повісток та оголошенням про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, показання свідків та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , тобто позивач, є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 19.02.2004, зареєстрованого в реєстрі за №1-720. Власником іншої 1/3 частини вказаної квартири є третя особа - [PERSON] на підставі договору дарування від 08.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за №785. У вказаній житловій квартирі зареєстрована і [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються копіями: технічного паспорту від 19.10.1995, договорів дарування частини квартири серії ВВА №552958 від 19.02.2004 та серії ВАЕ №304007 від 08.04.2003, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.03.2004 та 25.04.2003, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.09.2021, а також довідкою ЦНАП виконавчого комітету Овруцької міської ради про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №7334 від 08.09.2021 (а.с.7-16). Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи. Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові №522/20822/18 від 09.06.2021. У ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У ч.3 ст. 12, ч.ч.1, 5-6 ст.81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Лист виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області №10-04/08 від 26.01.2022 та довідка ЦНАП виконавчого комітету Овруцької міської ради №673 від 26.01.2022, свідчать, що [PERSON] , [INFO] , рахується зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , згідно поквартирних карток зі слів власника як «наймач». Власник - [PERSON] у вказаній квартирі не зареєстрована. З акту встановлення фактичного місця проживання особи від 08.09.2021, складеного уповноваженою особою Овруцької міської ради - Духопела О. А. (а.с.6), вбачається, що зі слів суб`єкта звернення - [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , 1984 року народження, по [ADDRESS] не проживає ( а. с. 6). Факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі [ADDRESS] підтвердили в судовому засіданні і свідки: [PERSON] та [PERSON] .. Так, свідок - [PERSON] показала, що вона є сусідкою [PERSON] і [PERSON] вона там ніколи не бачила. Свідок - [PERSON] також показала, що є сусідкою [PERSON] .. Вона проживає в квартирі [ADDRESS] з 2012 року. В минулому році помер дідусь, батько - [PERSON] . [PERSON] чи будь-яких інших осіб - не членів сім`ї там ніколи не було. Таким чином, встановивши, що позивач є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , відповідач в будинку не проживає і не проживала, оцінивши баланс інтересів сторін та дослідивши питання втрати права відповідача на житло на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до висновку, що право останньої на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України та відповідно про задоволення позову. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 908 грн.00 коп. в дохід держави.

Outcome: approved