Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У липні 2021 року представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Омельченко І.В. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат у розмірі 10 182 310,69 грн. та 3% річних 1 498 955,75 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивачів посилається на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 у справі №2605/6487/12 (провадження №2/2605/2987/12) стягнено з [PERSON] заборгованість у рівних частках на користь [PERSON] та [PERSON] суму позики 5 754 960 грн. та 3% річних від простроченої суми 242284,22 грн. На виконання вищезазначеного рішення, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист №2-2987/2012, який було пред`явлено до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) для примусового виконання. Ураховуючи часткове примусове стягнення заборгованості, станом на 15.07.2021 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачами становить 5674579,26 грн. За таких обставин, станом на день звернення до суду відповідач рішення суду не виконав у повному обсязі. З огляду на зазначене, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України позивачі просять суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 10 182 310,69 грн та 3% річних у розмірі 1 498 955,75 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06.08.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляції та 3% річних, розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 25.10.2021 підготовче судове засідання по справі №756/10861/21 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляції та 3% річних закрито та призначено до розгляду по суті. 15.02.2022 року на електронну пошту суду було надіслано та у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гриньковським С.П. було надано письмові пояснення на позовну заяву із доказами та клопотання про допит свідків. У письмових поясненнях представника відповідача зазначається, що стороною відповідача вживались заходи щодо часткового погашення боргу шляхом виплати готівкових коштів та передання стороні позивачів корпоративних прав у суб`єктах господарювання відповідача. З огляду на це, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.02.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - Гриньковського С.П. про поновлення процесуального строку щодо долучення доказів та подання клопотання про допит свідків відмовлено, а клопотання представника відповідача [PERSON] - Гриньковського С.П. в частині долучення доказів - залишено без розгляду. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити. Представником відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив застосувати строки позовної давності до даних правовідносин. З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, заслухавши учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2012 у цивільній справі №2605/6487/12 (провадження №2/2605/2987/12) стягнуто з [PERSON] у рівних частках на користь [PERSON] , [PERSON] суму позики 5 754 960, 00 грн, 3% річних від простроченої суми 242 284,22 грн та судовий збір в розмірі 3219,00 грн. На виконання вищезазначеного рішення суду, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист №2-2987/2012. Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) №7879 від 02.07.2021 на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження ВП №60918843 до складу якого входить: виконавче провадження №40508045 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 про стягнення з [PERSON] у рівних частках на користь [PERSON] та [PERSON] суми позики 5754960 грн. та 3% річних від простроченої суми 242284,22 грн., стягувач за даним виконавчим провадженням - [PERSON] ; виконавче провадження №40508133 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2013 у справі №2-2987/2012 про стягнення з [PERSON] у рівних частках на користь [PERSON] та [PERSON] суми позики 5754960 грн. та 3% річних від простроченої суми 242284,22 грн., стягувач за даним виконавчим провадженням - [PERSON] . За час перебування виконавчих документів на виконанні на користь [PERSON] та [PERSON] перераховано по 161332,48 грн. (платіжні доручення №797 та №806 від 21.05.2020), які стягнуто з [PERSON] (а.с. 14). З огляду на зазначене, відповідач рішення суду ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконав у повному обсязі. Ураховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, яке боржником не виконане, представником позивачів нараховано 3% річних за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 1 498 955,75 грн, та інфляційні втрати за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 10182310,69 грн. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Між сторонами виникли правовідносини, щодо неналежного виконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою частини другої статті 625 ЦК України, визначено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох відсотків річних нарахованих за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 1 498 955,75 грн та інфляційні втрати за період з 04.11.2012 по 16.07.2021, що становить 10182310,69 грн. за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 24.10.2012. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Відповідач на підставі рішення Оболонського районного суду м.Києва від 24.10.2012 мав грошове зобов`язання перед позивачами у розмірі 5 754 960, 00 грн суми позики, 3% річних від простроченої суми 242 284,22 грн та судовий збір в розмірі 3219,00 грн. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивачів виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що у вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, яким було визначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Матеріали справи не містять, та представником відповідача не надано у спростування вищезазначеного доказів, які б могли спростувати наведені у позовній заяві доводи позивача. Враховуючи викладене, вимоги представника позивачів про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань ґрунтуються на вимогах закону з підстав зазначених вище. Разом з тим, представником відповідача заявлено про пропуск позивачами строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску. Представник позивачів, зазначав у судовому засіданні, що невиконання боржниками грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому неможливо застосувати строки позовної давності. Главою 19 ЦК Українивизначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченихстатті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено устатті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбаченихстаттею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому зобов`язання відповідача перед банком за договором можна вважати припиненим у день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Тобто невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставістатті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Як зазначалося вище, позивачами заявлено позовні вимоги про стягнення 3% річних нараховані за період з 04.11.2012 по 16.07.2021 та становлять 1 498 955,75 грн та інфляційні втрати за період з 04.11.2012 по 16.07.2021 - 10182310,69 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачі із зазначеним позовом звернулися до суду 19.07.2021 року, про що свідчить відмітка канцелярії суду. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки, що передували зверненню позивачів до суду з даним позовом, тобто з 19.07.2018 по 16.07.2021. Суд, дослідивши розрахунок інфляційних нарахувань проведений позивачами, самостійно проводить розрахунок інфляційних нарахувань за період з 19.07.2018 по 16.07.2021. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Відтак, розмір інфляційних нарахувань за період з 19.07.2018 до 21.05.2020 становить: - 5 754 960,00 грн (сума боргу) х сукупний індекс інфляції 112,211% (за період серпень 2018 - травень 2020)/ 100% - 5 754 960,00 грн (сума боргу) = 702 738,16 грн. Розмір інфляційних нарахувань за період з 22.05.2020 до 16.07.2021 становить: - 5 674 579,26 грн (сума боргу) х сукупний індекс інфляції 109,681% (за період червень 2020 - червень 2021) / 100% - 5 674 579,26 грн (сума боргу) = 549356,02 грн. Отже, загальний розмір інфляційних втрат за період з 19.07.2018 до 16.07.2021 становить 742 015,77 грн (702 738,16 грн + 549356,02 грн), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів. Суд, дослідивши розрахунок інфляційних нарахувань проведений позивачем, самостійно проводить розрахунок 3% річних за період за період з 19.07.2018 по 16.07.2021: -за період з 19.07.2018 року по 31.12.2018 року : 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 166 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 78 519,73 грн; - за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року: 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 365 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 172 648,80 грн; - за період з 01.01.2020 року по 21.05.2020 року : 5 754 960,00 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 142 (кількість прострочених днів) / 366 (днів у році) = 66 983,96 грн.; - за період з 22.05.2020 року по 31.12.2020 року: 5 674 579,26 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 224 (кількість прострочених днів) / 366 (днів у році) = 104 189,00 грн.; - за період з 01.01.2021 року по 16.07.2021 року: 5 674 579,26 грн. (сума боргу) х 3% / 100% х 197 (кількість прострочених днів) / 365 (днів у році) = 91 881,54 грн.; Таким чином, загальний розмір 3 % річних за період з 19.07.2018 по 16.07.2021 становить 344 351,58 грн (78 519,73 грн. + 172 648,80 грн. + 66 983,96 грн. + 104 189,00 грн. + 91 881,54 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимозі на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial