Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У березні 2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява до Держави України в особі Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної казначейської служби України про відшкодування збитків. В обґрунтування даної позовної заяви позивач вказує, що [PERSON] є сином та спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] зберігала грошові кошти на депозитному рахунку у АТ «Банк «Таврика». Грошові кошти були розміщені за вкладним (депозитним) договором «Пенсійний» №ПСГ(391)9555 від 11.01.2012 року. 20 грудня 2012 року НБУ прийнято постанову № 548, якою ПАТ "Банк "Таврика" віднесено до категорії неплатоспроможних і з 21.12.2012 року в АТ «Банк «Таврика» введено тимчасову адміністрацію. Постановою Правління Національного банку України від 20.03.2013 року №97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію «Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2013 року №17 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Таврика» з 21.03.2013 року. За рахунок коштів фонду гарантування вкладів [PERSON] отримала гарантовану виплату в сумі 200 000,00 грн. Залишок грошових коштів в сумі 3 016 819,21 грн. (три мільйони шістнадцять тисяч вісімсот дев ятнадцять гривень 21 коп.) були включені до реєстр акцептованих вимог кредиторів та віднесена до 4 черги, що відповідало ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується листом Уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» від 11.07.2013 року. [INFO] [PERSON] померла. Позивач по справі, [PERSON] , успадкував кредиторську заборгованість АТ «Банк «Таврика» перед [PERSON] в сумі 3 016819,21 грн., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.06.2017 року, яке видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерією Валеріївною, по спадковій справі №10/2017 (зареєстровано в реєстрі за №2385). 28.11.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Банк «Таврика» як юридичної особи, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк .ліквідованим. Таким чином, на думку [PERSON] , внаслідок ліквідації банку, останній зазнав збитків в сумі 3 016 819,21 грн. Позивач вказує, що вироком апеляційного суду м.Києва від 13 березня 2017 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. 23 лютого 2011 року Наглядовою Радою ПАТ "Банк Таврика прийнято рішення про обрання [PERSON] виконуючим обов`язки Голови Правління ПАТ "Банк 'Таврика та подано до Національного банку України відповідні документи для погодження його кандидатури на вищевказану посаду. 28 березня 2011 року за результатами розгляду поданих документів Національного банку України відмовлено в погодженні кандидатури [PERSON] на посаду Голови Правління ПАГ "Банк «Таврика», у зв`язку з відсутністю у нього бездоганної ділової репутації. У подальшому, 05 квітня 2011 року, ПАТ "Банк "Таврика" звернувся до НБУ з клопотанням щодо повернення до розгляду кандидатури на посаду Голови Правління [PERSON] після закінчення випробувального терміну, тобто після 23 червня 2011 року. 28 грудня 2011 року Наглядова Рада ПАТ "Банк "Таврика" повторно звернулася до НБУ з метою погодження кандидатури [PERSON] на посаду Голови Правління вищевказаного банку. 23 січня 2012 року НБУ повторно повідомив ПАТ "Банк "Таврика" про непогодження кандидатури [PERSON] на посаду, у зв`язку з чим Наглядовою Радою ПАТ "Банк «Таврика» 30 січня 2012 року прийнято рішення про звільнення останнього від виконання обов`язків Голови Правління. Разом з цим, під час виконання обов`язків останнім внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх службових обов`язків, стала втрата активів Банку та неможливість виконання ним вимог вкладників й інших кредиторів, внаслідок чого, 20 грудня 2012 року НБУ прийнято постанови № 548 якою ПАТ "Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а також державою взято зобов`язання перед вкладниками зазначеного банку щодо повернення їм коштів у сумі 211.837.947,47 грн. через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. При цьому, між АТ "Банк "Таврика" та компанією "Вінтен Трейдинг ЛТД" були укладені Договори про залучення коштів на умовах субординованого боргу за №№ 3, 4, 5 від 10 травня 2011 року, 16 грудня 2011 року та 10 травня 2012 року, які були зареєстровані в Національному банку України. Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, кошти, що залучені на умовах субординованого боргу, не можуть бути заставою за кредитами та іншими операціями банку-боржника. Зарахування зустрічних однорідних вимог за угодою про залучення субординованого боргу не допускається, а тому в.о. Голови Правління АТ "Банк "Таврика" [PERSON]. не мав права укладати з "Майнль Банк Акцієнгезельшафт" Договір відповідального зберігання та застави грошових коштів на період дії Договорів про залучення коштів на умовах субординованого боргу, у тому числі - у виді оферти, а також одноособово приймати рішення про укладення даного договору чи взагалі підписувати договори. Таким чином, позивач вказує, що дії [PERSON] призвели до втрати АТ «Банк «Таврика» грошових коштів в сумі 26 502 636,59 доларів США, які були списані Майнль Банк Акцієнгезельшафт в якості забезпечення зобов`язань, які не виконало компанією "Вінтен Трейдинг ЛТД", яка була інвестором АТ Банк «Таврика». Так, Національний банк України неналежним чином виконував покладені на нього обов`язки та не забезпечив виконання, визначеної ч.1 ст.67 Закону України «Про банки та банківську діяльність» основної мети банківського нагляду - безпеку зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках. Щодо Фонду, позивач вказує, що уповноважена особа (уповноважені особи) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» не вчинила реальних дій, спрямованих на повернення незаконно перерахованих коштів в сумі 26 502 636,59 доларів США, внаслідок чого банк втратив платоспроможність. Більше того, не вчинялося не лише дій, спрямованих на стягнення грошових коштів з «Meinl Bank AG» (Республіка Австрія), а і з компанії Вінтен Трейдинг ЛТД, яка була інвестором банку та, всупереч закону, здійснила погашення власних боргових зобов`язань за рахунок коштів АТ «Банк «Таврика». З врахуванням зазначеного, позивач вважає, що Держава Україна в особі Національного Банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є відповідачами, оскільки саме вказані органи допустили грубе порушення вимог закону, що мало наслідки завдання збитків позивачу. Таким чином, позивач просить суд: - стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 3 016 819,21 грн. 23.03.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу в порядку загального позовного провадження. 27.07.2021 представником Національного банку України було подано відзив в якому зазначено, що за змістом частини 1 статті 52 Закону про систему гарантування вбачається, що кошти, виручені в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній пунктами 1-10 частини 1 цієї статті. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. Окрім цього, зазначено, що укладаючи договір банківського вкладу [PERSON] , чиїм правонаступником є позивач, відповідно до статті 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», мав право доступу до інформації щодо діяльності банку, зокрема до відомостей, які підлягають обов¦9язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан. Оскільки, така інформація надається банком на вимогу клієнта та розміщується на веб-сайті Банку, [PERSON] мала можливість аналізувати, робити висновки та оцінювати ризики для себе при укладанні такого договору. Так, у позовній заяві позивачем викладені обставини, які свідчать про встановлення між позивачем як спадкоємцем першої черги померлої [PERSON] та Банком договірних цивільно-правових відносин щодо укладеного договору банківського вкладу (депозиту). Національний банк не є стороною в таких договірних відносинах між позивачем та Банком. Отже, з огляду на те, що Національний банк України не є стороною в договорі банківського вкладу, у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення банківського вкладу. Таким чином, доводи позивача про стягнення з Національного банку України суми за договорами банківського рахунка, яка є погашеною в силу прямого припису закону, тому відшкодування майнової шкоди не грунтуються на вимогах Закону. Національний банк наголошує на тому, що в останнього відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем щодо повернення коштів, розміщених ним у ПАТ «БАНК «ТАВРИКА». 02.08.2021 позивачем було подано відповідь на відзив Національного банку України, в якій зазначено, що твердження відповідача є необґрунтованими та формальними. Також, позивач зазначив, що спір стосується виплати гарантованої суми, яка не була виплачена, а тому завдання збитків підтверджено належним чином. 05.08.2021 представником Національного банку України було подано заперечення на відповідь на відзив, як вбачається з матеріалів даної справи, надані позивачем доводи про відшкодування шкоди, яка на його переконання має відшкодовуватися за рахунок держави, пов`язані із включенням [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Таврика». У матеріалах справи міститься копія листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» Соловйової Н.А. від 11.07.2013 за № 3881/4, що підтверджує факт включення вимог позивача в сумі 3 016 819,21 гривень до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Таврика», а такі вимоги кредитора мають бути погашені протягом процедури ліквідації банку, в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, позивач не надає жодних доказів того, що саме внаслідок прийняття рішень/дій/бездіяльності Національного банку, порушено його право як кредитора ПАТ «Банк «Таврика» на отримання коштів за договорами банківського вкладу, не доведено завдану йому шкоду (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні статей 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України), не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та неправомірними діями. Доводи позивача шодо стягнення з Національного банку України суми за договором банківського вкладу, як відшкодування майнової шкоди, не ґрунтуються на вимогах Закону. Національний банк наголошує на тому, що в останнього відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем щодо повернення коштів, розміщених позивачем у ПАТ «Банк «Таврика». Окрім того, відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. Таким чином, відповідач просить відмовити в повному обсязі [PERSON] в задоволенні позову до Держави України в особі Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Державної казначейської служби України про відшкодування збитків. 18.08.2021 представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприемців та громадських формувань, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за своєю організаційно- правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не органом державної влади. Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоча і наділений певними владними повноваженнями, не входить до системи органів виконавчої влади, не має закріпленого в Законі статусу органу державної влади, не мас всіх ознак органу державної влади. Так, у своїй позовній заяві [PERSON] здійснює посилання на обвинувальний вирок Апеляційного суду міста Києва № 753/2965/20 від 13.03.2017, яким визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, що містить ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України в рамках кримінального провадження № 220130000000 000 96 в ЄРДР. В межах зазначеної справи було встановлено, що [PERSON] , будучи службовою особою, у період часу з 23.02.2011 по 30.01.2012, неналежним чином виконував свої службові обов`язки, що спричинило настання тяжких наслідків, а саме: прийняття 20.12.2012 НБУ постанови № 548, якою АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а також взяттям державою зобов`язань перед вкладниками зазначеного банку щодо повернення коштів у сумі 211 837 947,47 грн. через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб; у результаті невиконання компанією «Вінтен Трейдинг ЛТД» своїх зобов`язань за договором позики від 22.12.2011 з «Майнль Банк Акцієнгезельшафт», останній, діючи відповідно до умов договору відповідального зберігання та застави грошових коштів від 22.12.2011, укладеного [PERSON] ,27.11.2012 провів списання коштів з кореспондентського рахунку АТ «Банк «Таврика» № [NUMBER] у розмірі 26 502 636,59 доларів США. Таким чином, своїми діями [PERSON] вчинив неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що заподіяло тяжкі наслідки державним інтересам у вигляді завдання майнової шкоди Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі 26 502 632,50 доларів США. 15.07.2020 Дарницький районний суд міста Києва виніс рішення у справі № 753/2965/20, яким позовні вимоги Фонду гранування вкладів фізичних осіб до [PERSON] задовольнив в повному обсязі. Стягнув з останнього на користь Фонду майнову шкоду в розмірі 26 502 632,50 Доларів США, яка була завдана в результаті неналежного виконання [PERSON] своїх службових обов`язків по укладенню з «Майнль Банк Акцієнгезельшафт» 22.12.2011 договору відповідального зберігання та застави грошових коштів. Постановою Київського апеляційного суду у справі № 753/2965/20 від 29.09.2020 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2020 в частині стягнення судового збору скасовано, в іншій частині рішення суду залишено без змін. 21.12.2020 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу у справі № 753/2965/20, якою зупинив виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 29.09.2020 в частині задоволення позову Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, до закінчення касаційного провадження. Більше того, в провадженні господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/12803/18 за позовом Фонду гарантування до пов`язаних осіб АТ «Банк «Таврика» про стягнення шкоди в розмірі 2 679 888 731,86 грн. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/12803/18 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 рішення господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/12803/18 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції даної постанови, в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2019 у справі №910/12803/18 залишено без змін. 21.04.2020 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суд постановив ухвалу, якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування на рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 910/12803/18. Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48, ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гранування вкладів фізичних осіб», Фондом було вжито всіх заходів для реалізації покладених на нього Законом обов`язків щодо захисту інтересів кредиторів неплатоспроможного АТ «Банк «Таврика» та продовжують вчинятися дії для притягнення винних у неплатоспроможності банківської установи осіб та стягнення з них завданої банку майнової шкоди. Щодо хибності тверджень позивача, на думку відповідача Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» не вчинила реальних дій, спрямованих на повернення незаконно перерахованих коштів в сумі 26 502 636,59 доларів США, в наслідок чого банк втратив платоспроможність. По-перше, як зазначалося вище Фонд під час виведення неплатоспроможного АТ «Банк «Таврика» з ринку вжив всіх заходів для стягнення з [PERSON] майнової шкоди в розмірі 26 502 632.50 Доларів США, яка була завдана ним в результаті неналежного виконання своїх службових обов`язків по укладенню з «Майнль Банк Акцієнгезельшафт» 22.12.2011 договору відповідального зберігання та застави грошових коштів. Підтвердженням вказаного є судові рішення у справі № 753/2965/20. Також, на виконання ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», саме до компетенції Національного банку України відноситься прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі наявності хоча б однієї з підстав, зазначених у ній статті. На виконання п. З ч. 1 ст. 30 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», до компетенції Фонду гарантування відноситься здійснення регулювання діяльності банків шляхом виведення неплатоспроможних банків з ринку. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Таким чином, твердження позивача про те, що АТ «Банк «Таврика» втратив свою платоспроможність через не вчинення Фондом дій, щодо повернення коштів банку, є абсолютно хибним, оскільки банківська установа може бути визнана неплатоспроможною і виключно з підстав, передбачених ч.ч. 1-3 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» наслідком чого є прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та на виконання п. 1 ч. 4 ст. 76 цього ж Закону не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних НБУ повідомляє про це рішення банк, учасників банку та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Як наслідок, Фонд приступає до виконання покладених на нього обов`язків щодо виведення неплатоспрможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після : фіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України Закону України «Про систему гаранту вання вкладів фізичних осіб»). Так, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів. [PERSON] у своїй позовній заяві підтвердив факт того, що його матір [PERSON] отримала за рахунок коштів Фонду гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000,00 грн., а залишок коштів в розмір 3 016 819,21 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика» та віднесена до 4-ї черги. Зважаючи на те, що АТ «Банк «Таврика» згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2018 було припинено (запис № 10741110050000723), тому, на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредитора [PERSON] (як правонаступника [PERSON] ) вважаються погашеними в силу закону. Представник звертає увагу, що станом на сьогоднішній день Фондом вживаються заходи щодо стягнення з [PERSON] майнової шкоди в розмірі 26 502 632,50 Доларів США в межах судової справи № 753/2965/20, а також з пов`язаних осіб АТ «Банк «Таврика» в межах судової справи № 910/12803/18 на суму 2 679 888 731,86 грн. У випадку прийняття остаточних рішень у справах № 753/2965/20, № 910/12803/18 на користь Фонду гарантування, кошти, стягнені при примусовому виконанні вказаних рішень суду на виконання ч. 9 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спрямовуватимуться Фондом на задоволення вимог кредиторів банку у черговості встановленій законом. Так, правовідносини, які склалися між АТ «Банк «Таврика» та [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) є не деліктними, а договірними, оскільки, на виконання ст.ст. 202, 627 ЦК України, сторони уклали договір банківського вкладу (депозиту) «Пенсійний» № ПСГ (391) 9555 від 11.01.2012 і кожна із сторін взяла на себе ризик настання негативних наслідків, зокрема, і в частині того, що якщо банк буде визнаний неплатоспроможним, то є ймовірність того, що кредиторські вимоги в повній мірі задоволені не будуть згідно із ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Більше того, позивачем не доведено наступного в чому полягає протиправна поведінка Фонду гарантування при виведенні неплатоспроможного АТ Банк «Таврика» з ринку. Адже всі твердження [PERSON] стосовно того, що Фондом не вживалися заходи для задоволення вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика», у тому числі, пов`язані із не вжиттям заходів з повернення 26 502 636,59 Доларів США, а також шо дії Фонду призвели до неплатоспроможності Банку є хибними і спростовані Фондом у вказаному відзиві. Також, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826 6233 15 від 18.06.2019, суд встановив правомірність прийнятої Правлінням НБУ постанови №548 від 20.12.2012 «Про віднесення ПАТ «Банк Таврика» до категорії неплатоспроможних, а також запровадження з 21.12.2012 тимчасової адміністрації в АТ «Банк Таврика». Позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що Фондом в наслідок своєї діяльності було порушено право позивача на отримання коштів за договором банківського вкладу чи те, що позивачу було завдано будь-якої іншої шкоди, натомість. [PERSON] сам зазначає, що [PERSON] отримала за рахунок коштів Фонду гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000,00 грн., а залишок коштів в розмір 3 016 819,21 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика» та віднесена до 4-ї черги. Так, не згода позивача із імперативними нормами чинного законодавства, зокрема із ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є підставою вважати, що позивачу завдана майнова шкода. Також позивачем взагалі не зазначено в чому полягає причинний зв`язок між допущеним порушенням (протиправною поведінкою) та шкодою, оскільки вся аргументація, яку зазначає позивач, зводиться до вчинених неправомірних дій [PERSON] під час того, як АТ «Банк «Таврика» був діючим, а неправомірність дій Фонду, про які зазначає позивач спростовуються доказами долученими до вказаного відзиву. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Держави України в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України та Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 3 016 819,21 грн. в повному обсязі. 01.09.2021 представником Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ніякого стосунку до предмету спору не має, не є належним відповідачем та не несе відповідальності перед позивачем. 15.09.2021 позивачем направлено відповідь на відзиви Державної казначейської служби України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в яких останній заперечував щодо доцільності тверджень відповідачів та вважає їх необґрунтованими. 03.11.2021 ухвалою суду було відмовлено в задоволенны клопотання про витребування доказів. 03.11.2021 було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 08.12.2021 ухвалою суду було відмовлено в задоволені клопотання про закриття провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник Національного банку України зазначив, що гарантована сума була виплачена та також те, що відповідач не відповідає за зобов`язання Банків. Рішень, які б свідчили про бездіяльність Національного банку України немає. Відтак, просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки позовна заява є необґрунтованою. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки порушень з боку Фонду не має. Окрім цього, відповідач навпаки вчиняє всі дії для повернення коштів. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, у статтях 55 та 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі. Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті. Відповідно до статті 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках. Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності. Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду. Відповідно до пунктів 7, 12, 13 частини першої статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права та має відокремлене майно. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Згідно ст. 16 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 15. ч. З ст. З Закону України «Про державну службу» працівники Фонду гарантування не є державними службовцями. Згідно ст.ст. 19 та 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд фінансується за рахунок різних джерел (початкові збори з учасників Фонду, регулярні збори з учасників Фонду, доходи, одержані від інвестування коштів Фонду в державні цінні папери України, кредити, залучені від Національного банку України, тощо). Кошти з Державного бюджету України можуть бути джерелом формування коштів Фонду, проте фінансування діяльності Фонду гарантування здійснюється в основному за рахунок регулярних зборів з учасників Фонду. До прикладу. Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не передбачають будь-якого державного фінансування Фонду гарантування. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприемців та громадських формувань, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб за своєю організаційно- правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не органом державної влади (додаток І). Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоча і наділений певними владними повноваженнями, не входить до системи органів виконавчої влади, не має закріпленого в Законі статусу органу державної влади, не мас всіх ознак органу державної влади. Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини. Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів. Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку, чітко визначений Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гранування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, але не виключно: здійснює повноваження органів управління банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку та/або будь-яких інших осіб стосовно банку та визнання банку потерпілим, а також заявляти від імені та в інтересах банку цивільні позови про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку. Частиною 5 ст. 52 Закону України «Про систему гаранування вкладів фізичних осіб» передбачено, що у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду. Згідно із частиною 1 статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про систему гарантування), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону про систему гарантування є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів. Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів, чітко визначений чинним законодавством. Відповідно до Закону про систему гарантування, виведення неплатоспроможних банків з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації, є виключною компетенцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Одночасно звертаю увагу, що згідно зі статтею 36 Закону про систему гарантування, під час здійснення тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Проте, відповідно до статті 46 Закону про систему гарантування, з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. При цьому, порядок задоволення вимог кредиторів банку визначений у Розділі VIII Закону про систему гарантування. Таким чином, віднесення банку до категорії неплатоспроможних з подальшою його ліквідаціє є процедурою, яка передбачена законами України. Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку, з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом про систему гарантування. Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Така правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові від 20.01.2015 по справі № 6-2001 цс 15. Так, Законом про систему гарантування чітко визначено процедуру повернення вкладів, а саме статтею 45 Закону про систему гарантування передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку, на підставі яких Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та спрямовує кошти, одержані в результаті З ліквідації та продажу майна (активів) банку на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості (ст.ст. 49, 52 Закону про систему гарантування). Частиною першою статті 26 Закону про систему гарантування Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Залишок невиплаченої суми повинен повертатися в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу. З врахуванням зазначеного, суд погоджується з позицію представника Фонду, який вказує, що [PERSON] у своїй позовній заяві підтвердив факт того, що його матір [PERSON] отримала за рахунок коштів Фонду гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000,00 грн., а залишок коштів в розміры 3 016 819,21 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика» та віднесена до 4-ї черги. Зважаючи на те, що АТ «Банк «Таврика» згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2018 було припинено (запис № 10741110050000723), тому, на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредитора [PERSON] (як правонаступника [PERSON] ) вважаються погашеними в силу закону. Також, представнику Фонуд зазначив, що на сьогодні Фондом вживаються заходи щодо стягнення з [PERSON] майнової шкоди в розмірі 26 502 632,50 Доларів США в межах судової справи № 753/2965/20, а також з пов`язаних осіб АТ «Банк «Таврика» в межах судової справи № 910/12803/18 на суму 2 679 888 731,86 грн. У випадку прийняття остаточних рішень у справах № 753/2965/20, № 910/12803/18 на користь Фонду гарантування, кошти, стягнені при примусовому виконанні вказаних рішень суду на виконання ч. 9 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» будуть спрямовані Фондом на задоволення вимог кредиторів банку у черговості встановленій законом. Також, варто вказати, що стаття 3 ЦК України визначає загальні засади цивільного законодавства, серед яких є свобода договору. Свобода договору за нормами статті 627 ЦК України передбачає те що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового ооороту. вимог розумності та справедливості. У результаті укладення договору банківського вкладу між позивачем та Банком виникли договірні цивільно-правові відносини, передбачені п. 1 ч. 2 статті 11 та ст. ст. 509, 1058 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст.1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад) зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Статтею 527 ЦК України встановлена обов`язковість виконання зобов`язання належними сторонами - боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором. Така ж норма передбачена і в ст. 4 ЗУ «Про Національний банк України», відповідно до якої Національний банк не відповідає зазобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання. До функцій Національного банку, які визначені статтями 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком та контроль за листуванням між клієнтом і банком. Національний банк не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку (стаття 63 Закону України «Про Національний банк України»). Таким чином, Національний Банк України не є стороною в договорі банківського вкладу, у нього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення банківського вкладу. Щодо задвання збитків зазначеними відповідачами, суд вважає, що варто заначити, що згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Отже, аналіз вищезазначених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що позивач зобов`язаний довести:наявність протиправної поведінки, збитки, яких позивач, начебто, зазнав, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Позивач зобов`язаний довести, що збитки, які начебто йому були завдані, є наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 918/216/17). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами. При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16. від 25.06.2018 по справі № 916 1991/17. від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до частини сьомої зазначеної статті ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком, протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення Банку до категорії проблемних, неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були. (Дана позиція є аналогічною у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 757/63349/19-ц.) Також, позивач не надає жодних доказів того, що саме внаслідок дій або ж бездіяльності Національного банку України, порушено його право як кредитора ПАТ «Банк «Таврика» на отримання коштів за договорами банківського вкладу також не доведено завдану йому шкоду (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні статей 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України), не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та неправомірними діями. Також, дана позиція відноситься і до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб оскільки з наданих пояснень та тверджень представника судом вбачається, що органом вчиняються всі дії на повернення коштів та виконання умов та зобовяззань у відповідності до договорів та Закону, а іншого спростувано позивачем не було. Окрім цього, не згода позивача із імперативними нормами чинного законодавства, зокрема із ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є підставою вважати, що позивачу завдана майнова шкода. Суд звертає увагу, що віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язання між банком та клієнтом. (Дана позиція узгоджується у постанові Верховного Суду у справі № 910/5000/18 від 02.07.2019). Враховуючи зазначене, позивачем не надано належних підтверджень, що саме їхніми діями, рішенями чи бездіяльністю задвоано шкоди останньому, та як, суду не надано належних документів, які б прямо вказували на те, що дії відповідачів визнанні протиправними та незаконними. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Аналіз наведених обставин та вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову про стягнення на користь позивача шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України шкоди, завданої діями відповідачів, відсутні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні слід відмовити. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed