Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до П`ятихатської міської територіальної громади в особі П`ятихатської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права приватної власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . За життя батько [PERSON] 16.10.2012 року у Виноградівській сільській раді склав заповіт №74 яким зробив заповідальне розпорядження, все своє майно заповів [PERSON] ,1959 р.н., а саме Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДП №011647 від 03.09.2001 року площею 4,880 га. Проте, після смерті батька він не має можливості успадкувати заповідальне майно, через відмову державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом через суперечливий і неоднозначний зміст тексту зазначеного заповіту. Просить витлумачити заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області Кохно С.М., від 16.10.2012 року за №74 від імені [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , та вважати його таким за змістом : заповідач [PERSON] ло [PERSON] , на випадок своєї смерті заповідає [PERSON] , [INFO] , належне йому згідно Державного акту право приватної власності на землю ІІ-ДП №011647 від 03.09.2001 року, який виданий Виноградівською сільською радою П`ятихатського району Дніпропетровської області 03.09.2012 року право приватної власності на земельну ділянку, площею 4,880 га, кадастровий номер земельної ділянки:1224588500:01:003:0262, яка розташована за адресою:Дніпропетровська область П`ятихатський район Виноградівська сільська рада (стара адреса); Дніпропетровська область Кам`янський район П`ятихатська міська рада (нова адреса); цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право приватної власності на земельну ділянку площею 4,880 га, кадастровий номер земельної ділянки:1224588500:01:003:0262, яка розташована за адресою:Дніпропетровська область П`ятихатський район, Виноградівська сільська рада (стара адреса); Дніпропетровська область Кам`янський район П`ятихатська міська рада (нова адреса), яка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДП №011647 від 03.09.2001 року який виданий Виноградівською сільською радою П`ятихатського району Дніпропетровської області 03.09.2001 року, яка за життя належала [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином; від нього на адресу суду надійшла заява, відповідно до якої просить позов задовольнити, справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача - П`ятихатської міської територіальної громади в особі П`ятихатської міської ради в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла заява, в якій представник відповідача просить розглянути справу без його участі, заперечень щодо задоволення позову не має. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце та час слухання справи повідомлена належним чином. На адресу суду надійшла заява, в якій остання просить розглянути справу без її участі, заперечень щодо задоволення позову не має. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження, - [INFO] народився [PERSON] , батьками якого були [PERSON] та [PERSON] . (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про смерть, - [INFO] в м.Запоріжжя Комунарівського району Запорізької області помер [PERSON] . (а.с.8) Згідно копії заповіту від 16.10.2012 року посвідченого секретарем Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області Кохно С.М., та зареєстровано в реєстрі №74 - [PERSON] , [INFO] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] належний йому Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №011647 від 03.09.2001 року площею 4,880 га. (а.с.26,27) Як вбачається з копії Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДП №011647 від 03 вересня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №32, [PERSON] , на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Виноградівської сільської Ради народних депутатів від 26 березня 2001 року, був власником земельної ділянки площею 4,880 га в межах згідно з планом, розташованої на території Виноградівської сільської ради , переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що також підтверджується і копією технічного звіту по передачі земельної частки (паю) в натурі із земель Виноградівської сільської ради [PERSON] , пай №29-18, копією ата про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі від 17.04.2001 року . (а.с.10,11-16) Згідно копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.05.2021 року, земельна ділянка площею 4,880 га, яка розташована на території Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1224588500:01:003:0262, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, нормативно грошова оцінка якої становить 188302 грн.35 коп., зареєстрована в Управлінні Держземагенства у П`ятихатському районі Дніпропетровської області від 03.09.2001 року . (а.с.19-23) Згідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.05.2021 року, на підставі Державного акта на право власності на землю №011647 виданого Виноградівською сільською радою П`ятихатського району Дніпропетровської області, право власності на земельну ділянку площею 4.880 га, кадастровий номер 1224588500:01:003:0262 зареєстровано за [PERSON] . (а.с.24) Згідно копії Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 15.04.2021 року, нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 4,880 га, кадастровий номер 1224588500:01:003:0262, розташованої на території Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області становить 188302,35 грн. (а.с.25) Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.08.2020 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , Шостою запорізькою державною нотаріальною конторою Запорізької області заведено спадкову справу №288/2020. (а.с.18) Згідно копії заяви направленої до суду Шостою запорізькою державною нотаріальною конторою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 25.08.2020 року, - [PERSON] , [INFO] , яка є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , відмовилася від прийняття належної їй спадщини, яка залишилася після померлого [INFO] батька [PERSON] . (а.с.57-58) Згідно копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2021 року виданої Шостою запорізькою нотаріальною конторою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), - позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , в зв`язку з тим, що позивачу заповідана не сама земельна ділянка, а тільки Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. (а.с.28) Позивач з 2020 року постійно користується спадковим майном, а також всі документи на земельну ділянку перебувають у володінні позивача. Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, який помер до [INFO] , фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ст.1270 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема наявність у спадкоємця протягом шестимісячного терміну після смерті спадкодавця оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно чи права на нього. В цьому випадку таким документом, який підтверджує факт вступу позивачем [PERSON] , у володіння спадковим майном є Державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДП №011647 від 03.09.2001 року, який з моменту відкриття спадщини знаходився у позивача. Юридичне значення для позивача має фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, судом встановлено наступне. Згідно ст.1217 ЦК України, - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України, - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1220-1221,1223 ЦК України, - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст.1225 ч.1 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Положенням ст.1233 ЦК України передбачено, що заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч.2 ст.1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦКУ) Даний заповіт від 16.10.2012 року не змінений та не відмінений ніяких поміток не має, тобто на день смерті спадкодавця був чинним. Вищезазначена земельна ділянка належить гр. [PERSON] , померлому [INFO] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №011647, виданий на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Виноградівської сільської ради від 26.03.2001. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа - 4,880 га. Досліджуючи надані позивачем докази судом встановлено, що на час складання заповіту 16.10.2012 року спадкодавець [PERSON] мав право приватної власності на земельну ділянку. Після складання заповіту та на час смерті [INFO] [PERSON] був власником земельної ділянки площею 4,880 га, кадастровий номер 1224588500:01:003:0262 розташованої на території Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №011647. Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. У даній справі відповідач позов визнав, інший спадкоємець - сестра позивача, - [PERSON] , відмовилася від вступу в спадщину на користь позивача, що свідчить про відсутність спору між спадкоємцями. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для всіх сторін значення слів і понять (Постанова ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц). Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд, не може брати на себе право власника щодо розпорядженням його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально - розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подолання таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для тлумачення заповіту складеного спадкодавцем [PERSON] 16.10.2012 року та посвідченого секретарем Виноградівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області Кохно С.М., оскільки зміст заповіту як одностороннього правочину, який становить волю заповідача є не цілком зрозумілим, логічним послідовним та таким, що містить нечітке формулювання, оскільки заповідається не земельна ділянка, а Державний акт на право приватної власності на землю який дає право на земельну ділянку, тобто дане формулювання вказує на прогалини у реалізації волі заповідача щодо долі спадщини, що відповідно, дає суду підстави вважати про необхідність тлумачення даного правочину, зокрема у судовому порядку, зміст якого не містить чітке виявлення волі заповідача щодо належного йому майна. Земельна ділянка належить заповідачу на підставі вищезазначеного державного акту про право приватної власності на землю серія ІІІ-ДП №011647, площею 4,880 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером1224588500:01:003:0262. Вчинення заповіту заповідачем на користь позивача підтверджує волю спадкодавця щодо спадкування саме цього майна позивачем, тому відповідне заповідальне розпорядження виконанню підлягає і спадкування відповідного майна повинно здійснюватися відповідно до заповіту. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 1 ст.319, ч. 1 ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05,2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а також враховуючи, що визнання права власності на вказану земельну ділянку за позивачем не порушуватиме права та інтереси інших осіб, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved