Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 10 лютого 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 18 лютого 2022 року. Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення з нього на її користь на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання, аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 грн щомісячно, з моменту досягнення донькою 18-річного віку, тобто з 20 вересня 2021 року і до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку чи закінчення навчання. Посилається на те, що 22 лютого 2003 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, під час якого у них народилося двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. 12 жовтня 2020 року Перечинським районним судом ухвалено рішення про стягнення з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частини всіх видів його доходів щомісячно, а рішенням вказаного суду від 21 серпня 2015 року шлюб між ними було розірвано, дітей залишено проживати при мені. Зазначає, що протягом цього часу вона намагалася гідно утримувати спільних дітей, але її фінансові можливості не дозволяють й надалі самостійно це робити, тим більше донька, яка досягла повноліття, продовжує навчання та є студенткою першого курсу стаціонарної форми навчання Університету ім. Коменського у Братіславі, де стандартна тривалість навчання складає три роки. Також вказує, що хоча донька й навчається на безоплатній основі, однак сплачує за проїзд, проживання, харчування, навчальні матеріали та страховий поліс. Крім цього донька є студенткою ДВНЗ «Ужгородський національний університет», де з 01 вересня 2021 року навчається на заочній контрактній формі навчання на економічному факультеті, загальна вартість освітньої послуги становить 50 400 грн, розмір оплати за навчальний рік - 12 600 грн; термін закінчення навчання 30 червня 2025 року. За вказаних обставин, донька не може працювати, а відтак вона самостійно оплатила навчання доньки у ДВНЗ «Ужгородський національний університет» за 2020/2021 роки за три семестри у розмірі 18 300 грн, а крім цього кожні три місяці сплачує страхові внески за доньку у розмірі 156,43 євро на страхування подорожей та надання допомоги. Відповідач у свою чергу в добровільному порядку фінансову допомогу на утримання доньки та оплату послуг навчання не надає, а тому просить стягнути з нього аліменти у судовому порядку з моменту досягнення донькою 18-річного віку, тобто з 20 вересня 2021 року, оскільки вона вживала заходів для одержання аліментів, звертаючись до суду з даною позовною заявою ще до повноліття доньки - [INFO] , а згодом переводила доньку з факультету журналістики на економічний факультет, та після укладення договору з навчальним закладом аж змогла знову звернутися до суду з даним позовом. У свою чергу відповідач [PERSON] подав суду відзив, в якому проти позовних вимог заперечив, вказуючи, що за рішенням Перечинського районного суду від 12 жовтня 2010 року він дотепер щомісячно перераховує для дітей аліменти, заявлений же позивачем розмір аліментів необґрунтований - така не додала до позову копії студентських квитків, не підтвердила наявності студентської візи до Словаччини, для отримання якої необхідне запрошення навчального закладу, а також підкріплену документально матеріальну незалежність. Натомість він одружений, на теперішній час ніде не працює і його дружина також, в той час як у 2018 році у новому шлюбі в них народилася дитина. Посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17, за яким обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності конкретних юридичних фактів, при цьому подаючи до суду позовну заяву особа має довести наявність таких фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дитину, що продовжує навчання. Натомість позивач таких фактів не довела, до позову не додано жодного доказу, що на день звернення з позовом [PERSON] продовжує навчання в УжНУ та є діючим студентом навчального закладу, так само як і не підтверджено доказами, що донька навчається на денному відділенні Університету ім. Коменського у Братіславі (Словаччина) та відповідно її проживання у гуртожитку. Крім цього вказує на те, що позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження його умисних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим й відсутні підстави в частині стягнення таких за минулий час. Також відповідач звертає увагу суду на те, що не можуть бути прийняті в якості доказів копії документів на словацькій мові, оскільки за відсутності договору зі Словаччиною про правову допомогу у цивільних справах такі документи мали бути легалізовані у встановленому законом порядку (апостильовані) та перекладені на українську мову. За сукупності наведених обставин вважає, що жодних правових підстав для задоволення вимог позивача немає і [PERSON] необхідно відмовити у задоволенні таких. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, додатково надала суду письмові пояснення, в яких натомість спростовує обставини відзиву. Зазначає про обов`язок відповідача як батька дитини утримувати доньку, оскільки такий є працездатною, повноцінною особою без розумових та фізичних відхилень, спроможний працювати та відповідно отримувати заробітну плату, а не вираховувати кількість годин для дитини, яка ледь встигає з програмою навчання у двох університетах. Крім цього наводить перелік документів, які нею були додані до позовної заяви та які, на її думку, підтверджують факт навчання доньки у вищих навчальних закладах, а щодо доказів проживання доньки у гуртожитку зазначає, що для цього наймає кімнату у приватному будинку, за що сплачує 250 євро у місяць, однак письмового доказу з цього приводу не має. Також просить долучити до матеріалів справи копії тимчасового побиту, так як поняття студентської візи до Словаччини не буває, проїзних квитків на автобусне та залізничне сполучення і запрошення на навчання від навчального закладу. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на обставини відзиву. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2015 року було розірвано (а. с. 7, зворот). Від даного шлюбу народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а. с. 5, 6- зворот). Згідно Витягу № 68 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27 серпня 2021 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з матір`ю [PERSON] (а. с. 31). Крім цього з матеріалів справи видно, що повнолітня донька сторін [PERSON] , з вересня 2020 року навчалася в Ужгородському національному університеті на заочній формі навчання факультету журналістики (а. с. 8-зворот), а з 02 грудня 2021 року - навчається на заочній формі навчання факультету економіки цього ж навчального закладу (а. с. 33-зворот, 34-зворот). Термін закінчення навчання - 30 червня 2025 року (а. с. 32). До того ж згідно Довідки про відвідування навчання Університету імені Коменського в Братиславі від 24 вересня 2021 року, що міститься у матеріалах справи, [PERSON] являється легітимною студенткою 1-го курсу програми бакалавра права з стаціонарної форми навчання; тривалість навчання три роки, на перший курс навчання подала заяву 24 вересня 2021 року (а. с. 30). Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України. Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 200 цього Кодексу суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: - походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); - досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; - продовження дітьми навчання (форма навчання може бути як денна, так і заочна (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц). - потреба дітей у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; - наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Така позиція закріплена безпосередньо в п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 та від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17, які в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Та обставина, що з віком потреби дітей зростають, а це в свою чергу тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку, є загальновідомими та не потребують доказуванню. Також слід визнати, що змінилися потреби в коштах для утримання і розвитку дитини, яка є повнолітньою та продовжує навчання, тому виникли дійсні підстави для вимоги про стягнення аліментів на період її навчання. В той же час відсутність такої обов`язкової умови як можливість надавати матеріальну допомогу дружині є підставою для відмови у стягненні аліментів згідно ст. 199 СК України. Суд констатує, що у судовому засідання відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, зазначив, що можливості сплачувати аліменти на повнолітню доньку у розмірі 8 000 грн, як цього прохає позивач, не має. Також суд констатує, що частково витрати на оплату навчання доньки [PERSON] вже понесла позивач [PERSON] , що підтверджується копіями доданих нею дублікатів чеків про оплату на загальну суму 18 300 грн (а. с. 9). Відтак на підставі викладених сторонами аргументів і оцінки наданих доказів, з урахуванням принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання дитини і таких загальних засад цивільного законодавства як розумність та справедливість, суд приходить до висновку, що оскільки доказів, які б могли вказувати на повну неможливість або істотність обмеження надавати відповідачем матеріальну підтримку повнолітній доньці суду не надано, а ті обставини, що [PERSON] на теперішній час ніде не працює та має нову родину суд до уваги прийняти не може, так як відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду надано не було, тому вважає, що відповідач зі свого боку як батько спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання доньки [PERSON] , яка продовжує навчатися та відповідно самостійного доходу не має, у зв`язку з чим і потребує таку допомогу. При визначенні розміру аліментів, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання доньки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно до закінчення нею навчання, але не більше як до досягнення 23 років. Згідно вимог ст. 191 цього Кодексу аліменти підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 05 січня 2022 року та за період навчання [PERSON] , але не більше ніж до досягнення нею 23 років. Для стягнення аліментів за минулий час, позивачем не подано суду докази того, що вона вживала заходів щодо одержання таких з відповідача, однак не отримала їх через його ухилення від сплати аліментів. Додатково суд вказує на те, що зміна фінансового стану сторін (як позивача, так і відповідача) у відповідності до ст. 192 СК України дозволяє сторонам звернутися до суду з позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, які стягуються. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 12 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів.

Outcome: partial