Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, де зазначила, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] вона народилась [INFO] в селі Стрижівка Любарського району Житомирської області в сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 03.11.2004 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно доньки - [PERSON] . Відповідно до рішення Любарського районного суду Житомирської області від 21.03.2006 року також позбавлено батьківських прав батька позивача - [PERSON] Позивач зауважує, що відповідно до вказаного рішення накладено заборону на відчуження майна та житла неповнолітньої [PERSON] . Відповідна інформація внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під реєстраційним номером 3064015. На підставі договору дарування від 15.04.2021 року позивач стала власником земельної ділянки площею 0,2324 га та житлового будинку загальною площею 66.6 кв.м., які потрапили під вищевказане обтяження, застосоване в межах слухання справи про позбавлення батьківських прав. Посилаючись на обмеження у праві вільного використання майна як власником, позивач просить скасувати заборону на його відчуження (арешт на майно), застосоване на підставі рішення Любарського районного суду Житомирської області від 21.03.2006 року у цивільній справі № 2-91/2006. Ухвалою суду від 25.01.2022 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до змісту рішення Любарського районного суду м.Житомира від 21.03.2006 року по справі за позовом прокурора Любарського району в інтересах органу опіки та піклування Любарської районної державної адміністрації до [PERSON] про позбавлення батьківських прав вирішено позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ; рішення суду накладено заборону на відчуження майна та житла неповнолітньої. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомо майна зареєстровано обтяження за типом арешту нерухомого майна на підставі ухвали № 2-91/2006 від 21.03.2006 року Любарського районного суду Житомирської області (реєстраційний номер 3064015). У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини вказує на те, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній або юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів влади з метою ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час перевірки дотримання цієї умови слід провести комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур (рішення у справі «Капітал банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria), п.134). У пункті 168 рішення по справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Згідно з п.1 ч.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Під державною реєстрацією обтяжень, законодавець розуміє офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення обтяжень прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону). Відповідно до пунктів 1-3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, зміст ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що законодавець встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Верховний Суд у постанові від 11.02.2020 року у справі № 915/572/17 вказав на те, що навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. На час вирішення спору судом встановлено, що позивач є повнолітньою особою, а застосовані заходи забезпечення у вигляді арешту на майно неповнолітньої дитини втратили свою юридичну значимість. На думку суду, продовження забезпечувальної дії обтяження майна за вищевикладених умов та фактичної відсутності спірних правовідносин безпідставно порушує право на вільне володіння та розпорядження майном, обмежуючи право власності. За таких обставин позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved