Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (надалі - ТОВ «Фінансова компанія управління активами») про визнання виконавчого напису № 238724, виданого 26.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем (надалі приватний нотаріус Остапенко Є.М.), про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» грошових коштів у розмірі 15354,05грн. таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26.06.2021 приватним нотаріусом Остапенком Є.М. вчинено оскаржуваний виконавчий напис № 238724, однак будь-яких договірних правовідносин з ТОВ «Фінансова компанія управління активами» [PERSON] ніколи не мала, при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус Остапенко Є.М. в порушення вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», не перевірив безспірність цієї заборгованості. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, представник позивача подав заяву про повне підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час, дату і місце розгляду справи, про причини неявки суд не інформував, відзив на позов не подав. Разом з тим, 21.01.2022 до суду надійшла заява представника відповідача про визнання позовних вимог [PERSON] . Треті особи та їх представники в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду справи, про причини неявки суд не інформували, пояснень на позов не подали. На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін, третіх осіб та їх представників. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд встановив та врахував наступне. Як вбачається зі змісту оскаржуваного виконавчого напису, 26 червня 2021 року приватний нотаріус Остапенко Є.М. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №238724, про стягнення з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 3256244 від 12.11.2020, укладеним з товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», правонаступником усіх прав і обов`язків якого на підставі договору факторингу № 2106 від 21.06.2021 є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», заборгованості за період з 20.06.2021 по 26.06.2021 включно у розмірі: 4550,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, 10779,05 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами, 25,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису, а всього 15354,05 грн. У виконавчому написі зазначено, що він вчинений на підставі ст.87 Закону України «Про нотаріат», п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, передбачено, що про стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Пункт 2 вказаного Переліку передбачав документи, що подаються нотаріусу для вчинення виконавчих написів зі стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. До документів, що подаються для одержання виконавчого напису, вказаним пунктом віднесено: оригінал кредитного договору; засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 (справа №826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині п.2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості." Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами згідно умов вчинення виконавчих написів, закріплених у ст.88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені ст.88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням ст.87 цього Закону. При прийнятті постанови 22.02.2017 колегією суддів застосовано положення п.10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", згідно якого визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Згідно ч.5 ст.254 КАС України (у редакції, що діяла на момент ухвалення вказаного судового рішення), постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 набрала законної сили у день її проголошення - 22 лютого 2017 року, отже, і пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», також втратив чинність з цього дня. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» у випуску № 23 від 21.03.2017. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 у справі № 826/20084/14 відмовила у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, не знайшовши підстав для такого перегляду. З викладеного вбачається, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса Остапенка Є.М. (26.06.2021), стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитного договору № 3256244 від 12 листопада 2020 року, укладеного [PERSON] з товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» у простій письмовій формі. За таких обставин, суд приходить до висновку про незаконність вчинення приватним нотаріусом Остапенком Є.М. виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3256244 від 12.11.2020, укладеним у простій письмовій формі, на підставі положень Переліку, які рішенням суду визнанні нечинними. Як зазначено у ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84-цс19) зроблено правові висновки, відповідно яких для правильного застосування положень ст.ст.87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Суд позбавлений можливості у даному випадку надати правову оцінку безспірності заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 3256244 від 12.11.2020, з метою стягнення якої вчинено виконавчий напис, через ненадання суду сторонами будь-яких документів у підтвердження чи спростування факту її існування у [PERSON] перед кредитором. Учасниками процесу не повідомлено та не надано доказів також у підтвердження стягнення вказаної заборгованості чи її частини за судовими рішеннями. Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, при цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. З урахуванням вищенаведеної правової позиції Великої палати Верховного суду, встановлені судом порушення нотаріусом порядку вчинення оскаржуваного виконавчого напису - його вчинення на підставі кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі, - є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказане також узгоджується з правовою позицією, викладеною у п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За встановлених судом вищенаведених обставин, оскаржуваний виконавчий напис підлягає визнанню судом таким, що вчинений незаконно, і тому не підлягає виконанню. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стягнення та розподілу судових витрат, суд керується наступним. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, уразі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма міститься і у ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на зміст викладеної норми, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 454,00 грн., інша частина сплаченого позивачкою судового збору в сумі 454,00 грн. підлягає поверненню їй з державного бюджету. Враховуючи викладене,

Outcome: approved