Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

06.07.2021 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що її батько - [PERSON] , який помер [INFO] , з 19 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , та в період їх шлюбу - 16 березня 2007 року вони придбали квартиру [ADDRESS] , в якій постійно проживали. Вона, як дочка померлого, у встановлений шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] та державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В., було заведено спадкову справу № 404/2020. Як виявилося, на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2021 за № 354, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., відповідач продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . 28.04.2021 постановою державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частину в спірній квартирі після померлого батька, оскільки не дотримано одна з умов - це придбання майна під час шлюбу на ім`я померлого, адже квартира придбавалася на ім`я дружини померлого - [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, тому, після смерті [PERSON] , відповідач має право на 1/2 частину квартири, як дружина, та на 1/4 частину майна, як спадкоємець першої черги, а вона має право на 1/4 частину квартири, як спадкоємець першої черги. Тому, просила у судовому порядку визнати квартиру [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя набутим у шлюбі, визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №354 від 19.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., недійсним, скасувати в реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про державну реєстрацію квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер 2316065732103) та визнати за нею право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 12.08.2021, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 12.08.2021 судом постановлено ухвалу, про витребування у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак Альони Петрівни належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер: 354 від 19.03.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 23.09.2021 судом отримано відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи тим, що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, адже була придбана 16.03.2007 за її особисті кошти: 16.03.2007 вона отримала кошти в сумі 15900,00 грн. за продаж власності квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 16.03.2007; в результаті розгляду справи № 2-3263 та розписки від 01.06.2005 вона отримала від Білоцерківської МЛ№ 2 кошти у розмірі 15000,00 грн., в рахунок компенсації матеріальних та моральних збитків; решта суми - це її власні збереження (заробітна плата і пенсія по інвалідності) та аліменти на дитину від попереднього шлюбу, що підтверджується відповідними доказами доданими до відзиву. Позовна заява не містить жодного обґрунтування того, що договір купівлі - продажу квартири від 19.03.2021 підлягає визнанню недійсним, а оскільки квартира належала їй на праві особистої власності, вона, як власник, мала повне право розпоряджатися нею на власний розсуд - зокрема продати іншій особі.Враховуючи, що позивачем не доведено порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, у задоволенні її позову має бути відмовлено. 28.09.2021 представник позивача, адвокат Діденко О.В., подав до суду відповідь на відзив, мотивуючи тим, що квартира [ADDRESS] була придбана батьком позивача та відповідачем в період їх шлюбу, тому є спільним майном подружжя. Гроші на придбання спірної квартири у батька були від продажу квартири [ADDRESS] , яку він разом з її мамою - [PERSON] продали за договором від 01.03.2007 за 33700,00 грн. та яка їм належала на підставі договору дарування від 14.09.1999. Після розірвання шлюбу батьки продали вказану квартиру, поділили порівну кошти між собою, батько отримав 16350,00 грн. та в подальшому їй повідомив, що витратив їх на придбання спірної квартири. Крім того, батько працював і отримував доходи. Відповідач вказує на те, що вона отримала від Білоцерківської МЛ №2 кошти у розмірі 15000,00 грн., однак згідно розписки вона отримала лише 5000,00 грн., а надані відповідачем докази (виписка по вкладному рахунку, копія трудової книжки, довідки та відомості) є неналежними, оскільки ними не можливо підтвердити купівлю спірної квартири у березні 2007 року, адже розмір вказаних коштів є незначним, вони отримувалися протягом двох з половиною років до березня 2007 року і відповідач змушена була їх витрачати на життєво необхідні речі (харчування, одяг, взуття, оплату вартості комунальних послуг). Отримані аліменти, на які посилається відповідач, мали цільове призначення, а саме: на утримання дочки- [PERSON] , а не на купівлю спірної квартири. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте у шлюбі, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 28.10.2021 судом постановлено ухвалу про витребування зГоловного управління ДПС у Київській області відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків, та про взяття на облік як фізичної особи підприємця [PERSON] (дата народження: [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ). 28.10.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, подала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що надані відповідачем докази є неналежними та недостовірними. Так, договір купівлі - продажу земельної ділянки від 27.04.2021 підтверджує лише факт, що продавці: відповідач та [PERSON] продали покупцю - [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер: 3220455500:03:006:0042) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та відповідачу належала 1/2 частина вказаної земельної ділянки. Надане відповідачем свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - Камаз свідчить про те, що ТЗ було придбано і зареєстровано - 31.10.2007, тобто, в період перебування відповідача та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, через 7 місяців після купівлі спірної квартири. Автомобіль являвся спільною сумісною власністю подружжя, про що відповідач стверджувала в позові у справі № 357/7815/21. У наданих відповідачем відомостях з державного реєстру речових прав на майно від 30.09.2021 зазначено, що згідно договору купівлі - продажу від 01.03.2007 вона - [PERSON] має на праві власності квартиру [ADDRESS] , яку придбано за 16095,00 грн. Так, після розірвання шлюбу з [PERSON] вказану квартиру було куплено її матір`ю - [PERSON] за кошти, які вона отримала у розмірі 16850,00 грн., що становить вартість 1/2 частки, від вартості квартири [ADDRESS] , продаж якої було вчинено за 33700,00 грн. З 10.04.2007 її мати - [PERSON] зареєструвалася у вказані квартирі та проживала разом із нею (неповнолітньою докою 13 років). Також, звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана подружжям, [PERSON] та [PERSON] , за кошти отримані ними від продажу вказаних вище квартир, отже за спільні кошти. Представник позивача, адвокат Діденко Олег Васильович, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та зазначив, що відповідач продала спірну квартиру після смерті [PERSON] , незважаючи на те, що вказане майно було придбано у шлюбі та є спільним майном подружжя. Позивач має право на частину спірної квартири, як спадкоємець. Спірна квартира була набута [PERSON] та [PERSON] , за кошти отримані ними від продажу їх квартир, отже спільні кошти. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за № 354 від 19.03.2021 укладений з порушенням ст. 60 СК України, ст. 203,317,319,1261 ЦК України. Згідно договору дарування, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та дану квартиру сім`я [PERSON] продали за 33700,00 грн., та [PERSON] і [PERSON] розділили кошти по 1/2 частині кожному. В подальшому [PERSON] за свою частину коштів купила квартиру, яку оформила на [PERSON] , а [PERSON] за свою частину коштів вніс на придбання разом із відповідачем спірної квартири. Відповідач оформила субсидію на сплату комунальних послуг в період з квітня 2004 року по лютий 2007 року, отже була малозабезпеченою, що спростовує її майновий стан, на який вона посилається в підтвердження заперечень проти позову. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала викладені у відзиві обставини та зазначила, що в період шлюбу з [PERSON] була придбана спірна квартира, однак за її особисті кошти. [PERSON] та [PERSON] продали свою трикімнатну квартиру у зв`язку із боргами. Вона отримувала аліменти на свою дитину від першого шлюбу, і батько дитини по даний час їй допомагає утримувати дочку. Коли вони із [PERSON] проживали по [ADDRESS] , сплачували комунальні послуги, її батьки проживали в селі та допомагали їм з продуктами харчування, певний час була оформлена субсидія, в період коли вона не працювала, адже стала інвалідом. Їй із сестрою належала земельна ділянка, яку вони продали у 2020 року, з якої вона збирала врожай, продавала його і отримувала дохід. [PERSON] є її племінником, має вагітну дружину, не мав житла, тому вона продала йому спірну квартиру. При оформленні спадщини після смерті [PERSON] вона подала нотаріусу усі необхідні документи та остання повідомила, що оскільки квартира не оформлена на померлого, позивач не має відношення до неї. Представник відповідача, адвокат Пишна Світлана Юріївна, в судовому засіданні підтримала викладені у відзиві обставини та зазначила, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти (заробітна плата, пенсія, збереження, від продажу своєї квартири, отримані від БЦМЛ№ 2). Позов не містить обґрунтування щодо визнання правочину недійсним, а решта вимог є похідними, тому позов не підлягає до задоволення у повному обсязі. Позивач стверджує, що [PERSON] отримав від продажу трикімнатної квартири кошти, однак докази даних обставин не надано та він витратив ці кошти на придбання автомобіля Камаз, який є спільним майном подружжя. Доходи від підприємницької діяльності [PERSON] не отримував, тому відповідач йому допомагала. Відповідач з 01.02.2006 по 01.12.2007 працювала та отримувала заробітну плату, а звільнилася в кінці 2007 року, з 2003 по 2006 рік офіційно не працювала, вона є пенсіонером по 3 групі інвалідності.Відповідач продала свою квартиру [PERSON] , а остання продала їй свою квартиру, в один день оформили договори, отже, фактично відбувся обмін квартирами. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Третя особа - державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності на розсуд суду. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , з 27 березня 2012 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , 20.07.2019 уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », являється дочкою [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.7,8,14,17,18,121). З постанови державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. від 28.04.2021 вих. № 1362/02-31 (а.с.19) вбачається, що [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на ім`я [PERSON] , а саме: на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , та їй було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва, у зв`язку з тим, що для його видачі необхідні дві умови: перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім`я того з подружжя, який помер, а у даному випадку не дотримана друга умова, оскільки вказана квартира придбана на ім`я дружини померлого - [PERSON] , яка 19.03.2021 продала квартиру та право власності на дане майно зареєстроване згідно договору купівлі - продажу за іншою особою. Встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 27 березня 2007 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку в Управлінні ПФУ Білоцерківського об`єднаного управління ПФУ, являється пенсіонером по інвалідності третьої групи, з 19 січня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] по день його смерті - [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 10,19,97,124,125). З матеріалів справи (а.с.11,12,13) вбачається, що 16 березня 2007 року між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1-1168, на підставі якого за відповідачем 17 березня 2007 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . З даного договору вбачається, що продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 41200,00 грн., які продавець одержав повністю під час оформлення цього договору. Також, сторонам роз`яснено зміст законодавства, зокрема, ст. 60,65 СК України. З матеріалів справи (а.с.15-16,99-100,175-178) вбачається, що 19 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., зареєстрований у реєстрі за № 354, на підставі якого за третьою особою - [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . При укладенні даного договору відповідач подала нотаріусу заяву, в якій зазначила, що вказана квартира була придбана нею у шлюбі, проте з 31.08.2020 вона є вдовою; особи, які б поставили питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), як на спільне сумісне майно, у томі числі і відповідно до ст. 60,74,97 СК України, відсутні; також, стверджувала, що малолітні та неповнолітні спадкоємці, непрацездатні особи відсутні, судові спори з приводу майна не ведуться, та відповідно до ст. 1266 ЦК України спадкоємці також відсутні. Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , його спадкоємцями за законом є: [PERSON] , дочка померлого, та [PERSON] , дружина померлого, які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, а саме автомобілі: марки MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER] , та марки КАМАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] . Також, відповідач отримала свідоцтва про право власності на 1/2 частину вказаних автомобілів, як на частку в майні подружжя. Так, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2021, у справі № 357/7815/21, провадження № 2/357/3605/21, яке набрало законної сили 03.12.2021 (а.с.197-199, інформація з державного реєстру судових рішень), було встановлено, що у власності [PERSON] заходиться 3/4 частки автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель - 260Е, рік випуску - 1990 рік, колір - чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - СЕДАН-В, реєстраційний номер [NUMBER] (1/4 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від № 1-700 від 26.05.2021 та 1/2 -на підставі свідоцтва про право власності №1-698 від 26.05.2021) та 3/4 частки автомобіля марки КАМАЗ, модель - 53212, рік випуску - 1990 рік, колір - зелений, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - БОРТОВИЙ-С, реєстраційний номер [NUMBER] (1/4 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-701 від 26.05.2021 та 1/2 - на підставі свідоцтва про право власності № 1-699 від 26.05.2021), а у власності [PERSON] знаходиться 1/4 частки автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель - 260Е, рік випуску - 1990 рік, колір - чорний, номер шасі (кузова,рами) [NUMBER] , тип ТЗ - СЕДАН-В, реєстраційний номер [NUMBER] та 1/4 частки автомобіля марки КАМАЗ, модель - 53212, рік випуску - 1990 рік, колір - зелений, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - БОРТОВИЙ-С, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач обґрунтовуючи вимоги вказує на те, що квартира [ADDRESS] є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана в період шлюбу за їх спільні кошти, а відповідач заперечуючи позовні вимоги вказує на те, що дана квартира є її особистою власністю, оскільки, хоча і придбана в період шлюбу, однак за її особисті кошти. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, а застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року справа № 546/912/16-ц, провадження № 61-36178св18. Також, у правових позиціях викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 204/8558/2014-ц, провадження № 61-26144св18, постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, Суд звертає увагу на те, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить пор презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а право власності на дане майно було зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі - продажу квартири від 16.03.2007. На підтвердження джерела набуття вказаної квартири та участі [PERSON] в її придбанні позивач посилається на те, що її батько отримав кошти від продажу квартири, яка належала йому та її матері, батько працював та мав дохід, а її мати за отримані нею кошти від продажу квартири придбала квартиру по [ADDRESS] на її ім`я. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 31 серпня 1991 року перебував з [PERSON] , [INFO] , у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний, про що 03 жовтня 2006 року відділом РАЦС було видано свідоцтво про розірвання шлюбу. В період їх шлюбу у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено матеріалами справи (а.с.17, 194,195). Згідно договору дарування квартири від 14 вересня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3061 (а.с.118), [PERSON] подарувала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якої діяли її батьки, квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі - продажу квартири від 01 березня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-868 ( а.с.119), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якої діяли її батьки, продали квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 33700,00 грн. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.153) вбачається, що на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.2007, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, у реєстрі за № 1-863, за [PERSON] було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , загальна вартість майна якої становила 16095,00 грн. Отже, квартира [ADDRESS] належала на праві власності трьом особам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тому враховуючи, що частки співвласників у спільній сумісній власності є рівними, вартість 1/3 частки даної квартири становить 11233,33 грн. Оскільки спірна квартира [ADDRESS] була придбана 19.03.2021, можливо дійти висновку, що [PERSON] приймав участь у її придбанні, шляхом залучення коштів у розмірі 11233,33 грн., отриманих 01.03.2007 від продажу квартири [ADDRESS] , враховуючи незначний проміжок часу між укладеними договорами. З матеріалів справи (а.с. 172-173, 209), вбачається, що [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , з 23.08.2007 був приватним підприємцем та перебував на обліку, як особа, що отримувала доходи від підприємницької діяльності в Білоцерківській ДПІ ГУ ДПС у Київській області до 26.12.2016. Разом з тим, позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів, які узгоджувалися між собою, на підтвердження того, що її батько отримав кошти у розмірі 16850,00 грн. після продажу квартири [ADDRESS] та в рівних частинах, разом з відповідачем, придбав квартиру [ADDRESS] , враховуючи її вартість згідно договору купівлі-продажу від 16.03.2007 - 41200 грн.. Твердження відповідача про те, що [PERSON] отримавши від продажу квартири [ADDRESS] кошти витратив на придбання автомобіля марки КАМАЗ, модель - 53212, рік випуску - 1990 рік, колір - зелений, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - БОРТОВИЙ-С, реєстраційний номер [NUMBER] , суд оцінюєкритично, оскільки, зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.154,196) вбачається, що він набутий у власність [PERSON] 31 жовтня 2007 року, через 8 місяців від дня продажу квартири [ADDRESS] , а інших належних та допустимих доказів в підтвердження вказаних нею обставин до суду не надано. Відповідач заперечуючи проти позову, вказує та те, що спірна квартира була придбана хоча і в період шлюбу, але за її особисті кошти, що підтверджує матеріалами справи (а.с.86-96,98,131). Згідно договору купівлі - продажу квартири від 16 березня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1165 (а.с.98), [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою 13 квітня 2000 року за № 1-1241, зареєстрованого в БТІ 13.04.2000 за № 12644, реєстраційний номер: 18117729. Продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 15900,00 грн.. Отже, до укладення шлюбу (19.01.2007) з [PERSON] , відповідач набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] , яку продала в період шлюбу (16.03.2007), тому можливо дійти висновку, що [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] було залучено особисті кошти в розмірі 15900,00 грн., отримані від продажу її приватної квартири, що узгоджується з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податку (а.с.92), щодо отримання відповідачем доходу від продажу нерухомого майна у сумі 15900,00 грн. З матеріалів справи (а.с. 86, 131, 206) вбачається, що 05 травня 2005 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 2-3263, постановлено ухвалу, згідно якої затверджено мирову угоду між [PERSON] та Білоцерківською міською лікарнею № 2 щодо виплати [PERSON] або її представнику [PERSON] до 15 червня 2005 року коштів у розмірі 15000,00 грн. у порядку відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я. На підставі даної ухвали Білоцерківською міською лікарнею № 2 [PERSON] 01 червня 2005 року були виплачені кошти у розмірі 5000,00 грн., що підтверджено розпискою. А на підтвердження отримання решти коштів за вказаною ухвалою відповідачем доказів не надано, в зв`язку з тим, що документи відсутні в Білоцерківській міській лікарні № 2, оскільки скінчився строк їх зберігання, що підтверджено листом від 15.10.2021 за № 03-04/1810. Разом з тим, відповідачем не надано достатньо інших належних та допустимих доказів в підтвердження використання вказаних коштів, отриманих від Білоцерківської міської лікарні № 2, на придбання спірної квартири, оскільки, вони отримані ще у 2005 році, а квартира придбана у 2007 році. З матеріалів справи (а.с. 89-97) вбачається, що [PERSON] у період з 01.02.2006 по 01.12.2007 працювала на посаді діловода у КС «Профіт - Центр», з 2005 року по квітень 2007 року в ТОВ «Білоцерківхлібопродукт» та отримувала заробітну плату на вказаних підприємствах. Також, 02.10.2003 по 31.10.2004 відповідач отримувала пенсію по другій групі інвалідності та в період з 01.10.2004 по 31.10.2007 отримувала пенсію по третій групі інвалідності, яка за період з жовтня 2003 року по жовтень 2007 року склала 14926,42 грн. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), тому підстави вважати, що вище зазначені кошти, отримані в період перебування у шлюбі, відносяться до особистої власності відповідача немає, а достатніх доказів того, що заробітна плата та пенсія відповідача, отримані нею до шлюбу, були використані для придбання квартири не надано. З виписки по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 29.06.2005 по 30.06.2006, відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я [PERSON] , вбачається, що станом на 29.06.2005 на рахунок було внесено кошти у розмірі 8000,00 грн., а 30.06.2006 з рахунку були зняті кошти у розмірі 8920,04 грн. З письмових показів свідка [PERSON] (а.с.224-229) вбачається, що на початку літа 2006 року [PERSON] віддала на зберігання своїй сестрі майже 9000,00 грн., які остання повернула при придбанні спірної квартири. Тому, враховуючи, що виписка по особовому рахунку [PERSON] , відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на її ім`я узгоджується з показаннями свідка і дані обставини не спростовані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідачем на придбання спірної квартири були забучені особисті кошти, набуті до шлюбу з [PERSON] , у розмірі 8920,04 грн. Також, відповідач посилається на те, що згідно виконавчого листа вона отримувала аліменти з [PERSON] на свою користь, що підтверджено довідкою від 13.09.2021 за № 172, згідно якої отримала аліменти становлять: за 2005 рік - 4920,46 грн., за 2006 рік - 6756,23 грн. та у 2007 року - 9296,23 грн., разом з тим, вказані кошти мають цільове призначення, а саме на утримання дочки - [PERSON] , тому, не враховуються судом при встановленні обставин справи, які входять до предмету доказування. Представник відповідача посилається на те, що фактично між [PERSON] та [PERSON] відбувся обмін квартирами, тому спірна квартира є особистою власністю відповідача. Однак, суд критично оцінює дані твердження, оскільки згідно матеріалів справи між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі - продажу квартир, а не договір міни, а сторонами договорів було сплачені кошти за їх продаж. Як зазначено вище у рішенні вартість квартири [ADDRESS] згідно Договору від 16 березня 2007 року становила 41200,00 грн., з яких, 24820,04 грн. - особисті кошти відповідача та 11233,33 грн. - особисті кошти [PERSON] , а решта коштів спільні кошти подружжя, тому суд дійшов висновку, що частки у спільному майні подружжя не є рівними, а становлять: 2/3- [PERSON] та 1/3 - [PERSON] , яка є спадковим майном і підлягає розподілу між спадкоємцями останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В силу частин 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України саме власникові належить повноваження розпорядження його майном. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно постанови нотаріуса від 28.04.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя на ім`я померлого [PERSON] , оскільки, зокрема, право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за третьою особою, а документ, що підтверджує право власності спадкодавця на квартиру - відсутній. З Договору купівлі - продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., зареєстрований у реєстрі за № 354, вбачається, що він укладений 19 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , через 17 днів після спливу шестимісячного строку, визначеного законом для прийняття спадщини, в нотаріально посвідченій заяві відповідач вказала, що вказана квартира була придбана нею у шлюбі, проте з 31.08.2020 вона є вдовою; особи, які б поставили питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), як на спільне сумісне майно, у томі числі і відповідно до ст. 60,74,97 СК України, відсутні; також, стверджувала, що малолітні та неповнолітні спадкоємці, непрацездатні особи відсутні, судові спори з приводу майна не ведуться, та відповідно до ст. 1266 ЦК України спадкоємці також відсутні, а в п.1.4 вказаного договору нотаріус зазначила зокрема про відсутність заборони, обтяження та правочинів на вказану квартиру. Як роз`яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Оскільки на день укладання договору купівлі - продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., зареєстрований у реєстрі за №354, відповідач була власником лише 2/3 частини спірної квартири, інша частина якої увійшла до складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , [PERSON] не мала права на розпорядження цієї частки квартири, а тому суд дійшов висновку про недійсність договору купівлі - продажу квартири на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України щодо 1/3 частки, яка є спадковим майном. Розпорядившись цілою квартирою відповідач порушила право власності позивача на належну їй частину квартири (1/6), як на спадкове майно спадкоємця. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/6 частини квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за № 354 від 19.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., в частині 1/6 її частки. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 19 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив вищевказану квартиру, договір укладений в нотаріальній формі та посвідчений приватним нотаріусом і зареєстрований у реєстрі. Разом з тим, позивачем не заявлялися вимоги щодо витребування майна, питання щодо виділу частики спадкодавця в порядку прийняття спадщини не вирішувалося та позивач заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку у вказаній квартирі нотаріусу не подавала і нотаріусом з даного питання не приймалася постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо визнання за нею права власності на частину квартири не підлягає до задоволення, адже вона вирішується в порядку спадкування. Також, позовна вимога щодо скасування в реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про державну реєстрацію спірної квартири не підлягає до задоволення, оскільки не узгоджується з вимогами закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», крім того, враховуючи, що договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за № 354 від 19.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Приймак А.П., визнано недійсним лише щодо продажу 1/6 частини квартири, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 вказаного Закону) у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1059,33 грн.

Outcome: partial