Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

\~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування. На обґрунтування вимог позивач вказує, що він став жертвою злочину з боку невідомого йому громадянина [PERSON] , який самовільно присвоїв собі повноваження Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини\~у Тернопільській\~області і\~незаконно використав\~бланк Секретаріату\~Уповноваженого Верховної\~Ради України\~з прав\~людини.\~В результаті\~даного злочину\~особи,\~котрі винні\~у порушенні\~Закону України\~«Про доступ\~до публічної\~інформації»,\~не були\~покарані,\~порушення законності\~так і\~не були\~усунені,\~він так\~і не\~отримав запитуваної\~інформації.\~Даним злочином\~йому завдана\~моральна шкода,\~яку він оцінив в\~розмірі 500\~000\~грн.,\~виходячи зі\~ступеня небезпечності\~даного злочину,\~морально -\~психологічних страждань.\~За фактом\~даного злочину\~07.05.2021\~року були\~внесені відомості\~в ЄРДР\~за №42021210000000094.\~Не довіряючи\~системі органів\~поліції,\~як потерпілий\~від злочину,\~він звернувся\~до дізнавача\~у кримінальному\~провадженні №42021210000000094\~від 07.05.2021\~року сектору\~дізнання Тернопільського\~РУП ГУНП\~в Тернопільській\~області із\~6\~клопотаннями,\~які вирішені\~не були\~і він\~був змушений\~завернутись із\~6\~скаргами до\~слідчого судді\~Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області,\~які були\~задоволені,\~однак незважаючи\~на те,\~що всі\~строки виконання\~ухвал слідчих\~суддів \~пройшли,\~жодну копію\~постанов про\~їх вирішення\~йому надіслано\~не було.\~З огляду\~на зазначене\~вважає,\~що бездіяльністю\~дізнавача йому\~завдана моральна\~шкода,\~яку оцінив\~в розмірі\~210\~000\~грн.\~ \~В подальшому\~він дізнався,\~що кримінальне провадження №42021210000000094 03 листопада 2021 року було закрито, про постанову про закриття провадження він довідався із ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2021 року у справі №607/20124/21, провадження №1-кс/607/6550/2021 за його скаргою на бездіяльність дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Карапулько Х.В., проте 09 лютого 2022 року слідчий суддя за наслідками розгляду його скарги на постанову від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження №42021210000000094 постановив ухвалу у справі №607/2040/22, якою його скаргу було задоволено і постанова дізнавача X. Карапулько від 03 листопада 2021 року була скасована. Таким чином, вважає, що має місце порушення законності з боку органу досудового розслідування в особі ГУНП в Тернопільській області у формі довготривалої бездіяльності, невиконання ухвал слідчих судів, не вирішення клопотань про проведення слідчих дій. Даною бездіяльністю, йому, як особі, що потерпіла від злочинного правопорушення, завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 210000грн., з розрахунків представлених у позові. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, зіславшись на мотиви викладені в позовній заяві та виступі в судових дебатах. Представник ГУНП в Тернопільській області позовних вимог не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення частково, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що сектором дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості внесені за фактом того, що 06 травня 2021 року на адресу Тернопільської обласної прокуратури надійшла ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із зобов`язанням внести в ЄРДР повідомлення [PERSON] від 22 квітня 2021 року за фактом самовільного присвоєння владних повноважень [PERSON] 24 травня 2021 року [PERSON] звернувся до дізнавача у кримінальному провадженні №42021210000000094 від 07 травня 2021 року із клопотаннями, а саме: № С70 про допит [PERSON] , яке було виконане, що підтверджується письмовими поясненнями останнього від 24 вересня 2021 року, які було відібрано дізнавачем у даному кримінальному провадження; № С70/2 про звернення до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням, погодженим із прокурором, про надання тимчасового доступу до документів секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в частині призначення представників Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області, у задоволенні якого постановою дізнавачем сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Карапульно Х. В. від 25 травня 2021 відмовлено; № С70/3 про проведення слідчої дії допиту в якості свідка Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісової Л. Л., в ході якого встановити усі обставини призначення Представників Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області, кого вона призначала своїми представниками в Тернопільській області, за розглядом якого дізнавач вказала, що за необхідності громадянка [PERSON] буде допитана в якості свідка; № С70/4 про проведення допиту в якості свідка Керівника Секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Федорович Н. В., за розглядом якого дізнавач вказала, що за необхідності громадянин [PERSON] буде допитаний в якості свідка; № С70/5 про призначення судовопсихологічної експертизи у кримінальному провадженні №42021210000000094 від 07 травня 2021 року на предмет встановлення розміру моральної шкоди, завданої [PERSON] , у задоволенні якого постановою дізнавачем сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Карапульно Х. В. від 25 травня 2021 відмовлено; № С70/6 про проведення допиту його як потерпілого у даному кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання, у задоволенні якого постановою дізнавач сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Карапульно Х. В. від 25 травня 2021 відмовлено. Ухвалами слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справах № 607/9442/21, № 607/9420/21, № 607/9416/21, № 607/9450/21, № 607/9447/201, № 607/9442/21 було зобов`язано дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області розглянути вищевказані клопотання. Згідно з листом № С70 від 09 липня 2021 року дізнавач сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Карапульно Х. В. повідомила, що клопотання подані [PERSON] за реєстраційними номерами С70, С70/2, С70/3, С70/4, С70/5, С70/6, повторно розглянуто. За результатом зазначених клопотань дізнавачем рішення не змінено. При вивченні матеріалів кримінального провадження слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду Герчаківською О.Я. при розгляді скарги [PERSON] на постанову дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Х.В. від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України було встановлено, що дізнавачем не вирішувалося клопотання [PERSON] № С70/3 про проведення слідчої дії допиту в якості свідка Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісової Л. Л., № С70/4 про проведення допиту в якості свідка Керівника Секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Федорович Н. В. Посилання дізнавача на те, що вказані особи за необхідності будуть допитані в якості свідків не є вирішенням клопотання по суті. Крім того, 02 листопада 2021 року Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області було зареєстровано клопотання [PERSON] № С129, в якому він просив вирішити клопотання про звернення до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням, погодженим із прокурором, про надання тимчасового доступу до документів секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в частині надання доступу до посадової інструкції провідного спеціаліста Відділу регіонального представництва в центральних областях Смика А. Я., за розглядом якого дізнавач вказала, що зазначене клопотання з тимчасовим доступом буде здійснено. Разом з тим, не заважаючи на те, що клопотання [PERSON] було задоволено дізнавачем, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про його виконання в спосіб, встановлений процесуальним законом. Жодних інших слідчих дій спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження №42021210000000094 від 07 травня 2021 року, слідчим не здійснено, що вказує на однобічність та неповноту досудового розслідування. Постановою дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Х. В. від 03 листопада 2021 року дане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Підставою для закриття кримінального провадження №42021210000000094 від 07 травня 2021 року дізнавач зазначено: «В ході проведення досудового розслідування встановлено, що за даним фактом подія злочину не знайшла свого підтвердження». Разом з тим, дізнавачем не зазначено, на основі яких проведених слідчих та процесуальних дій вона дійшла висновку про необхідність закриття кримінального провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як нею не надано оцінку доказам у сукупності та взаємозв`язку, а також не зазначено, які слідчі чи процесуальні дії, було вчинено для повного всебічного та ефективного досудового розслідування у даному кримінально провадження. З вказаної постанови вбачається, що дізнавач лише описала проведені нею слідчі дії у даному кримінальному провадженні. Розглядаючи скаргу скарги [PERSON] на постанову дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Х.В. від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України, слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Герчаківська О.Я. дійшла висновку, «що оскаржувана постанова дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Х.В. від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України, підлягає скасуванню, оскільки вона належним чином не мотивована, її зміст не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим матеріалами кримінального провадження, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу, а відтак є передчасною. При проведенні досудового розслідування органу розслідування слід вжити заходів для встановлення об`єктивної істини, в повному обсязі провести необхідні слідчі (розшукові) дії, а саме розглянути подані [PERSON] клопотання про допит в якості свідка Уповноважену Верховної Ради України з прав людини Денісову Л.Л. в ході якого встановити усі обставини призначення Представників Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Тернопільській області, кого вона призначала своїми представниками в Тернопільській області; допит в якості свідка Керівника Секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Федорович Н. В.; про звернення із клопотанням до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, погодженим із прокурором, про надання тимчасового доступу до документів секретаріату Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в частині надання доступу до посадової інструкції провідного спеціаліста Відділу регіонального представництва в центральних областях Смика А. Я.» Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Герчаківської О.Я. скаргу [PERSON] на постанову дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Христини Василівни від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України задоволено; скасовано постанову дізнавача сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області Карапулько Христини Василівни від 03 листопада 2021 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України; матеріали кримінального провадження№42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ч. 1 ст. 353 КК України, направлено до сектору дізнання Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області, для подальшого проведення досудового розслідування. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальними положеннями\~ЦПК України\~обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст.56 Конституції України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Таким чином, спірні правовідносини регулюються ст.1174 ЦК України, що передбачає відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року. 17.04.2019 року Верховним судом у справі № 607/14606/17 винесено постанову, відповідно до якої зазначено, що: «Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, скаржник не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку із завданням моральної шкоди внаслідок бездіяльності слідчого органу досудового розслідування, тобто через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.\~\~ Схожий по суті правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Прийняття слідчим суддею ухвал від 06 квітня 2016 року та від 29 червня 2017 року, якими матеріали кримінального провадження направлено для продовження розслідування та зобов`язано слідчого вчинити окремі процесуальні дії, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади - органи досудового розслідування та ДКС України відповідальність за деліктні правопорушення.» В подальшому 31.07.2019 року Верховним судом у справі №522/23048/16-п винесено постанову, за результатами розгляду справи зроблено висновки, згідно якими скасування слідчим суддею рішення слідчого про закриття кримінального провадження не є свідченням незаконності дій слідчого, та підставою для відшкодування моральної шкоди. (!) Таким чином Суд відзначає про відсутність єдності судової практики Верховного Суду, котрий в складі різних палат зробив кардинально протилежні за змістом правові висновки в подібних правовідносинах. Поряд з тим Суд наголошує, що процесуальним законом передбачено виключно врахування висновків, а не їх пряме застосування, крім того висновки Верховного Суду України повинні врахо\-вуватися судами так само, як і висновки Верховного Суду, оскільки, якщо суд у своєму рішенні застосує норму іншим чином ніж передбачено висновком ВСУ і справа дійде до суду касаційної інстан\-ції, то Верховний Суд, виходячи з поло\-ження підпункту 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в разі, якщо вважає за необхідне відсту\-пити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах ВСУ, зобов`язаний буде передати справу на розгляд Великої палати Верховного Суду, або, в іншому випадку, - скасува\-ти дане рішення, як таке, в якому непра\-вильно застосовано норму матеріального або процесуального права. Аналогічний порядок дій передбачено і стосовно висновків щодо застосуван\-ня відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду (ст. 403 ЦПК України). Позивач при розгляді даної справи просить керуватися нормою ч.6 ст.1176 ЦК України і не застосовувати норми ч.1,2 ст.1176 ЦК України. Частиною шостою статті 1176\~ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до статті 1172\~ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно \~ст.1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів дізнання,\~досудового слідства,\~прокуратури і\~суду» підлягає\~відшкодуванню шкода,\~завдана громадянинові\~внаслідок:\~незаконного засудження,\~незаконного повідомлення\~про підозру\~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~незаконного взяття\~і тримання\~під вартою,\~незаконного проведення\~в ході\~кримінального провадження\~обшуку,\~виїмки,\~незаконного накладення\~арешту на\~майно,\~незаконного відсторонення\~від роботи\~(посади)\~та інших\~процесуальних дій,\~що обмежують\~права громадян;\~ незаконного\~застосування адміністративного\~арешту чи\~виправних робіт,\~незаконної конфіскації\~майна,\~незаконного накладення\~штрафу;\~ незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про\~організаційно-правові\~основи боротьби\~з організованою\~злочинністю" та іншими актами законодавства. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, зокрема ст.2, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. З огляду на зазначене можна прийти до висновку, що право на відшкодування шкоди виникає виключно за наявності вищевказаних підстав в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. (ч.1 ст.22 ЦК України). Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то ст.23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування\~\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає: а) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; б) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; в) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; г) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК). З наведених положень можна зробити висновок, що моральна шкода - це фізичні або душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю (ч. 1 ст. 1167 ЦК), якими порушуються її особисті немайнові права або які посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім цього, \~ \~ \~ \~відповідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Згідно роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації. (!) Проте в будь-якому випадку при встановленні факту моральної шкоди потрібно керуватись критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ. Зокрема в п. 74 рішення «Ігнаткіна проти України» від 21.05.2015 року (заява 70758/12 ) констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголошує, про необхідність недопущення національними органами невиправланих затримок тривалості провадження - «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складніст справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника (див. серед інших джерел рішення у справі «Фріленлер проти Франції», заява №30979/96 п.43). Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі «Таран проти України від 17.10.2013 року (заява 31989/06), окремо наголосивши, що «97.\~\~Розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку». 98.\~\~Отже, було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.» (!) Для суду є цілком очевидним, що ухвалами слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду у справах № 607/9442/21, № 607/9420/21, № 607/9416/21, № 607/9450/21, № 607/9447/201, № 607/9442/21, № 607/2040/22 встановлено бездіяльність дізнавача сектору дізнання Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області у кримінальному провадженні №42021210000000094 від 07 травня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 353 КК України. При цьому жодного виправдання ігнорування зі сторони органу досудового розлядування щодо законних вимог позивача, як заявника в кримінальному провадженні, що підтверджено ухвалами слідчих суддів про задоволення неодноразових скарг [PERSON] відповідачем ГУНП в Тернопільській області не наведено. Також Суд не сприймає аргументи строни відповідача, що сам факт скасування судом постанов органу досудового розлсдування є достаньою сатисфакцією для позивача. Несприйняття даного аргументу відповідача Суд обгурнтовує тим, що ефективного захисту прав позивача, як заявника в кримінальному провадженні, не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку незважаючи на неодноразове скасування судом завідомо необгрунтованих постанов слідчого, статус потерпілого заявнику не надано, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розлідування не вчинено. З огляду на навелене Суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди. Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачу [PERSON] моральної шкоди суд враховує характер завданої шкоди, глибину \~духовних страждань\~позивача,\~тривалість завдання\~такої шкоди, докази в обґрунтування посилань позивача на ті наслідки, що виникли після завданої шкоди, а також вимоги розумності та справедливості, тому визначає що в якості компенсації за\~спричинену моральну\~шкоду підлягає\~до стягнення\~5000\~грн. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з Державної казначейської\~служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача [PERSON] 5000грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Наданий позивачем розрахунок розміру моральної шкоди суд відхиляє з огляду на те, що інформація з реєстру методик проведення судових експертиз, розміщеного на сайті Міністерства юстиції України, яка є загальновідомою та доступною для кожного громадянина, наголошує, що за прийнятим рішенням з 29 січня 2016 року застосування методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань розробника професора [PERSON] , реєстраційний код [NUMBER] , на території України припинено. Щодо судових витрат, то суд не здійснює їх розподіл, оскільки в силу вимог п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання даного позову не справляється судовий збір. На підставі наведеного вище,

Outcome: partial