Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

11.11.2021 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вищевказаною позовною заявою. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Вельков Олег Віталійович , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Миколайович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню направлено за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси. 01.12.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Бобуйку І.А. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що 22.10.2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Вельковим Олегом Віталійовичем було винесено постанову про звернення стягнення на мою заробітну плату у розмірі 20 відсотків від її суми. Підставою для винесення такої постанови став виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204. Позивач з цим категорично не погоджується, та вважає, що виконавчий напис № 251204 від 30.06.2021 р. вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, а тому звернулась до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. 05.01.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. 22.02.2021 року в судове засідання позивач не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно. Представник позивача подав заяву, в якій просив відкласти слухання справи на іншу дату у зв`язку із тимчасовим від`їздом до іншого міста. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Враховуючи вищевикладене, та той факт, що представником позивача не надано суду ніяких доказів, що підтверджують поважність причин неприбуття у судове засідання, суд відмовляє у відкладенні розгляду справи. 22.02.2022 року представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив. 22.02.2022 року треті особи в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце слухання справи, належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. 22.10.2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Вельковим Олегом Віталійовичем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату позивача у розмірі 20 відсотків від її суми. Підставою для винесення такої постанови став виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204. Судом встановлено, що про наявність даного виконавчого провадження (№67171029) позивач дізнався, отримавши постанову про звернення стягнення на заробітну плату позивача у розмірі 20 відсотків від її суми від 22.10.2021 року, тобто 02.11.2021 року. Згідно тексту позовної заяви, підставою для видачі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204, став Кредитний договір № R53113164342В від 30.11.2011 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк». Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду лише копію Кредитного договору № R53113164342В від 30.11.2011 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» та копію постанову про звернення стягнення на заробітну плату позивача у розмірі 20 відсотків від її суми на користь стягувача - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», від 22.10.2021 року, що винесена приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Вельковим Олегом Віталійовичем. З постанови про звернення стягнення на заробітну плату позивача у розмірі 20 відсотків від її суми від 22.10.2021 року, що винесена приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Вельковим Олегом Віталійовичем, суд лише встановив, що вона винесена приватним виконавцем на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутня копія виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204, на підставі якого проводиться стягнення з позивача на користь відповідача, а встановити, що він був виданий саме на підставі наявності заборгованості за Кредитним договором № R53113164342В від 30.11.2011 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк», у суду немає можливості, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. Отже, суд не може встановити, яким чином пов`язаний Кредитний договір № R53113164342В від 30.11.2011 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк» та виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204, на підставі якого проводиться стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». В матеріалах справи відсутні докази відступлення або переходу прав вимоги до позивача за Кредитним договором № R53113164342В від 30.11.2011 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ВТБ Банк», до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Представником відповідача, у тексті відзиву, зазначено, що 25.06.2020 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та відповідачем укладено договір відступлення прав вимоги №б/н, у відповідності до якого правонаступником прав та обов`язків АТ «ТАСКОМБАНК» є ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», в тому числі і за Кредитним договором №940276 від 07.04.2017 року. Представник відповідача у відзиву стверджує, що саме за Кредитним договором №940276 від 07.04.2017 року видано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204, на підставі якого проводиться стягнення заборгованості з позивача на користь відповідача у розмірі 18841,06 гривень. Суд, у судовому засіданні, що відбулось 20.01.2022 року, запитував у позивача [PERSON] щодо того, чи достатньо, на його думку, доказів в матеріалах справи та чи є у нього клопотання про витребування доказів, на що представник позивача відповів, що в матеріалах справи доказів достатньо для визнання виконавчого напису приватного нотаріуса\~Київського міського\~нотаріального округу\~Остапенко Євгена\~Михайловича від\~30.06.2021\~року за\~№ 251204 таким, що не підлягає виконанню. Щодо правового регулювання процесуального порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису та підстав визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає таке. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження"). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вимоги до змісту виконавчого напису закріплені у статті 89 Закону України "Про нотаріат". Процедура вчинення виконавчих написів, чинна на момент вчинення спірного виконавчого напису, визначена в розділі 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. У пункті 1-1 Переліку зазначено, що для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Водночас згідно зі статтею 50 Закону України "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19) відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) у подібних правовідносинах. Суд звертає\~увагу позивача,\~що підставами\~визнання виконавчого\~напису таким,\~що не\~підлягає виконанню\~є недотримання,\~визначеної Законом\~України «Про\~нотаріат»,\~процедури вчинення\~виконавчих написів. Тобто, при оспорюванні виконавчого напису, позивач звертається з позовом про визнання їх такими, що не підлягають виконанню, у випадку, якщо суми, на які вчинено виконавчий напис не є безспірними, або ж стягувач не надав нотаріусу усі документи, які підтверджують заборгованість, чи пропущений строк вчинення виконавчого напису. Суд, з огляду на матеріали справи, не може встановити, який саме заборгованість за яким кредитним договором слугувала підставою для винесення виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича від 30.06.2021 року за № 251204, та як похідні обставини, суд не може встановити наступні суттєві обставини справи, а саме: на підставі яких документів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович видав спірний виконавчий напис, чи спірний виконавчий напис був вчинений нотаріусом з недотриманням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів у редакції постанови КМУ від 26 листопада 2014 року №\~662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, та чи був виконавчий напис вчинений поза межах визначеного законом строку. Завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об?єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Об`єктивний, повний та всебічний розгляд цивільної справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами конфлікту та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають судді можливість вивчити обставини, які спричинили конфлікт. Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою правоту в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права. І саме, від якості та повноти, поданих доказів, залежить майбутня позиція суду у вирішенні цього конфлікту між сторонами і прийняття мотивованого рішення. Доказування в цивільному процесі тісно пов`язане з реалізацією принципу цивільного судочинства «змагальності сторін». Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки надає оцінку доказам. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін. Такий спосіб організації судочинства зветься змагальними засадами чи принципом змагальності. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», п. 63). Разом з тим, принцип змагальності сторін у цивільному процесі нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38). Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року). Для справедливого\~судового розгляду\~в контексті\~належного доказування\~непересічне значення\~має,\~з погляду\~Європейського суду\~з прав\~людини,\~наявність у\~судовому рішенні\~достатніх підстав\~та аргументів,\~на основі\~яких воно\~було ухвалене.\~Підтвердження цього\~відображено у\~цілійнизці судових прецедентів Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні в справі «Руіс Торіа проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року Європейський суд наголосив, що «у відповідності зі встановленим прецедентним правом, яке відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином вказані підстави, за якими вони були ухвалені. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує судові інстанції вказувати мотивацію ухвалених ними рішень» [1, с. 13-14]. У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» (у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] за недоведеністю, оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. \~Відповідно до приписів\~ст. 263 ЦПК України\~- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою від 02.12.2021 року у вигляді зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 30.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за № 251204 про стягнення з боржника [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» заборгованості, за виконавчим провадженням, що відкрито приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Вельковим Олегом Віталійовичем. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed