Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

12.08.2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Южноукраїнської міської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позову зазначають, що з 6 квітня 2001 року мешкали та були зареєстровані разом з [PERSON] в кватирі [ADDRESS] , на підставі ордеру на жиле приміщення № 3 від 23.02.2001 року виданого виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради. Зазначена квартира була придбана територіальною громадою Южноукраїнської міської ради за договором купівлі-продажу від 25.01.2001р. № 243, посвідченого державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рихалською О.В.. Розпорядженням відділу приватизації Комунального підприємства «Житлово експлуатаційне об`єднання» за № 13085 від 07.05.2008 року, зазначена кватира була передана у власність [PERSON] , дружині [PERSON] та дочці дружини [PERSON] .. [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] не виявила бажання вступати в права спадкування, внаслідок чого [PERSON] вирішила прийняти спадщину за четвертою чергою спадкування, однак з`ясувала, що свідоцтво про право власності на кватиру [ADDRESS] відсутнє. За відомостями КП «БТІ», станом на 31.12.2012 року квартира [ADDRESS] зареєстрована за Територіальною громадою в особі Южноукраїнської міської Ради на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2001р. №243, інформація про зареєстровані права власності з 01.01.2013 року не оновлюється, має архівний характер та не відображає права власності, що виникли або пройшли державну реєстрацію після 01.01.2013р.. Згідно листа міського голови Пароконного В.К. № 21/02-34/2803, рішення Южноукраїнської міської ради щодо приватизації квартири [ADDRESS] , відповідно до розпорядження органу приватизації №13085 від 07.05.2008, не приймалося. А тому у виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради відсутні законні підстави для видачі свідоцтва про право власності, або його копії. Позивач вказує, що після смерті [PERSON] , прийняла спадщину шляхом проживання з ним за однією адресою, протягом більш ніж п`яти років, до настання смерті останнього, однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. У зв`язку з цим позивачі просять визнати за ними право власності на спірну квартиру по 1/3 частці за кожним та визнати позивача [PERSON] спадоємицею 4 черги, яка набула право власності на 1/3 частку квартири, налженої померлому [PERSON] .. В судове засідання сторони не з`явились, просять розглянути справу без їх участі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач - Южноукраїнська міська територіальна громада в особі Южноукраїнської міської ради вказує, що не заперечує проти задоволення позову. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного. З копії ордеру на жиле приміщення № 3 від 23.02.2001 року, виданого виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради, вбачається, що [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] і [PERSON] була надана кватира [ADDRESS] (а.с. 13). Зазначена квартира була придбана територіальною громадою Южноукраїнської міської ради за договором купівлі-продажу від 25.01.2001р. № 243, посвідченого державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Рихалською О.В. (а.с. 19). Розпорядженням про приватизацію № 13085, виданим 07.05.2008 року відділом приватизації Комунального підприємства «Житлово експлуатаційне об`єднання», вирішено задовольнити прохання наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] , і передати вказану квартиру у приватну (спільну або часткову власність). Відділу приватизації житла в десятиденний строк оформити свідоцтво про право власності на житло. Між тим, як зазначає позивач, та підтверджується доданими матеріалами справи, свідоцтво про право власності на житло відсутнє, як у позивача так і в інших державних установах (а.с. 18, 21, 22, 24), що позбавляє позивачів оформити право власності на квартиру та отримати позивачем [PERSON] свідоцтво про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , у вигляді частки вказаної квартири (а.с. 25). Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України, визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім' не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. З копії довідки (виписки з домомової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 05.03.2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були спільно зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , з 06.04.2001 року та до часу смерті останнього, тобто до [INFO] (а.с. 15). Таким чином, суд вважає, що позивач дійсно має право на спадкування за законом у четверту чергу. Згідно зі статтею 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. У частині п`ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством, зокрема цей строк становить 30 днів. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно звертався у встановлені строки до Органу приватизації житла з відповідною заявою, яка була розглянути у встановлені строки (а.с.14), однак свідоцтво про право власності на житло відсутнє. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до отримання свідоцтва про право власності, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Зазначене узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду 11 квітня 2018 року у справі № 752/10477/15-ц. Також необхідно зауважити що, видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд, про що зазначено у постановах від 27.06.2018 № 925/797/17, від 10.04.2018 № 927/849/17, від 03.04.2018 №917/927/17/ Також Верховним судом у постанові від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 визначив правову позицію, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Відповідно до п. 16 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» визначено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. З досліджених судом документів вбачається, що право власності на спірну квартиру не реєструвалося ні КП «БТІ» ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а відтак квартира зареєстрована у комунальній власності територіальної громади м. Южноукраїнська. При цьому, згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 05.03.2021р. квартира [ADDRESS] має статус приватизованої, тобто приватної форми власності (а.с. 15). Таким чином, через відсутнсть правовстановлюючого документу на квартиру, позивачі не мають можливості зареєструвати право власності на свої частки у квартирі, а позивач [PERSON] - вступити в права спадкування. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката. Через відсутність свідоцтва про право власності, позивачі також не позбавлені можливості повноцінно розпоряджатися, володіти та користуватися належною їм квартирою на власний розсуд, що суперечить нормам діючого законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1) ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Частиною 1 ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом ст.ст. 316, 328, 334 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дійсно право [PERSON] та [PERSON] порушене та підлягає захисту в суді. Детально проаналізувавши обставини у справі та дослідивши письмовіі докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved