Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору АТ «Укртранснафта» про стягнення заборгованості із заробітної плати, та компенсації за невикористану відпустку, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 69557,05 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» до 16 липня 2021 року. Починаючи з лютого 2021 року відповідач заробітну плату виплачував нерегулярно. У зв`язку з невиплатою заробітної плати 14 липня 2021 року він звернувся із заявою до директора ТзОВ «Прикарпатзахідтранс», в якій просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 16.07.2021 року. Просить стягнути з ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» на його користь заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 69557,05 грн, включаючи компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки в розмірі 7630,00 грн. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 07 вересня 2021 року, з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" наказ про звільнення [PERSON] , докази отримання трудової книжки, довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про середньомісячну заробітну плату. Судове засідання призначене на 07 вересня 2021 року було відкладено на 13 жовтня 2021 року у зв"язку із неявкою представника відповідача. 04 листопада 2021 року представником відповідача ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» С.О.Пшеничним подано до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача АТ «Укртранснафта». Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року клопотання представника відповідача ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» С.О.Пшеничного задоволено, залучено Акціонерне товариство "Укртранснафта" до участі у справі в якості третьої особи. 20 січня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи АТ «Укртранснафта» Шевцової Т.М. на позову заяву [PERSON] у яких вона зазначає, що відповідач неправомірно ухиляється від свого обов`язку щодо виплати позивачу заробітної плати за період існування між ними трудових відносин та необґрунтовано заявляє про свою неплатоспроможність, не надаючи жодних доказів на підтвердження відповідної обставини. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, подавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задоволити. Не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі від представника відповідача не надходило, відзиву на позову заяву [PERSON] до суду не подано. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Суд ухвалив, здійснювати заочний розгляд справи. Розглянувши подані учасниками судового розгляду документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено із копії трудової книжки позивача [PERSON] серії [NUMBER] , яка видана 15 червня 1998 року, останній 01.11.2013 року відповідно до наказу №33-ПР від 01.11.2013 року прийнятий в ДП «Прикарпатзахідтранс» на посаду начальника електротехнічної лабораторії. Як встановлено із копії трудової книжки [PERSON] 19 серпня 2017 року ДП «Прикарпатзахідтранс» в результаті реорганізації перейменовано в ТОВ «Прикарпатзахідтранс». Як зазначає позивач у позовній заяві з лютого 2021 року йому нерегулярно виплачується заробітна плата за місцем роботи, у зв"язку з чим виникла заборгованість. Як вбачається із копії заяви позивача на ім`я директора ТОВ «Прикарпатзахідтранс» [PERSON] від 09 липня 2021 року [PERSON] просить звільнити його з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням власником законодавства про працю, угод, умов трудового договору, останнім робочим днем вважати 16 липня 2021 року, в день звільнення видати йому копію наказу про звільнення, трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та довідку про розрахунок належних до виплати коштів при звільненні, виплатити в день звільнення розрахункові: заробітну плату, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення. Дана заява була надіслана позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку 14.07.2021 року, що підтверджується накладною «Укрпошти» №3302203118802. Як зазначає позивач у своєму позові відповіді на свою заяву, трудової книжки, копії наказу про своє звільнення, довідок а також розрахункових коштів він не отримав. Відповідно до розрахунку позивача [PERSON] заборгованість по заробітній платі відповідача перед ним становить 61927,05 грн. Вирішуючи питання про наявність та розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, суд дійшов висновку про те, що відповідачем ТОВ "Прикарпатзахідтранс" не спростовано твердження позивача про наявність та розмір заборгованості по заробітній платі, як і надано суду доказів, що витребувані ухвалою суду від 03 серпня 2021 року. Приписами ст.43 Конституції Українивстановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення на його користь із відповідача ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» не виплаченої заробітної плати в розмірі 61927,05 гривень за період з 01 лютого 2021 року по 16 липня 2021 року з наступним утриманням з цієї суми обов"язкових податків та зборів. При ухваленні рішення в цій частині позовних вимог, суд враховує те, що відповідачем, який був обізнаний з вимогами [PERSON] та ухвалою суду у даній справі про витребування доказів, не спростовані належними доказами твердження позивача про наявну заборгованість по заробітній платі та її розмір, свого розрахунку заборгованості представником відповідача також не подано. Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві просить суд стягнути на його користь з відповідача компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки у 2021 році в розмірі 7630 грн. Статтею 2 Закону України "Про відпустки"передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до ч.1 - 4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 та ч.6 ст.82 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, ні позивачем [PERSON] , ні відповідачем всупереч ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду беззаперечних доказів, що свідчили б про те, скільки днів щорічної відпустки, які підлягають компенсації, не використав позивач, що позбавляє суд можливості ухвалити законне і обґрунтоване рішення в цій частині. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПКУкраїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню та за даною категорією справ позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40 гривень. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, на підтвердження понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу суду надано копію Договору про надання правничої допомоги адвокатом від 20.07.2021 року, що укладений між [PERSON] та Адвокатським бюро «Павлюк Ірини», п. 3.1 якого передбачає сплату Клієнтом гонорару розмір якого становить 2500 гривень та порядок його сплати, а також копію рахунку на оплату згідно договору про надання правничої допомоги від 20.07.2021 року, копії меморіальних ордерів №@2PL222146 від 20 липня 2021 року та №@2PL396092 від 05 вересня 2021 року, якими стверджується оплата позивачем послуг з надання правничої допомоги Адвокатському Бюро «Павлюк Ірини» по 1250 гривень кожним ордером, на загальну суму 2500 гривень. Таким чином, судом встановлено, що позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial