Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] в якій, з урахуванням уточнень позовних вимог просить, визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та із зустрічним позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину будинку. Обґрунтування позовних вимог. В обґрунтування первісної позовної заяви [PERSON] покликається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССМ №889913 від 23.02.2009. Зазначений будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу 13.01.2009 за кошти, позичені в його рідних, що підтверджується договором позики та розписками. Позичені кошти він повертав в 2013-2014 роках, однак частину коштів, які було позичено для ремонту, станом на дату звернення до суду ще не повернув. 21.09.2007 він та відповідачка по справі [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2012 було розірвано. Від спільного шлюбу у них народилося дві дочки : [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Згідно будинкової книги Монастирецької сільської ради, Жидачівського району в будинку по [ADDRESS] , зареєстровані позивач - власник будинку, його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] з 29.09.2009. Донька [PERSON] в будинковій книзі не зареєстрована, але вписана в книгу погосподарського обліку до погосподарського номера. В січні 2011 року його колишня дружина [PERSON] забрала всі свої речі, малолітню доньку [PERSON] , перебуваючи в стані вагітності з другою дитиною заявила, що не хоче продовжувати з ним проживати однією сім`єю і без будь- яких причин покинула його. З того часу відповідачка біля семи з половиною років з доньками постійно проживає окремо, в іншому населеному пункті, хоча зареєстрована з доньками в його житловому будинку і жодного разу там не появлялася. Перешкод в користуванні жилим приміщенням по місцю реєстрації ні він, ні інші члени його родини відповідачці і донькам не чинили. Факт відсутності відповідачки [PERSON] за місцем реєстрації в житловому будинку по [ADDRESS] понад один рік, а фактично понад сім років, підтверджується актами, а також може бути підтверджений показами свідків його сусідів [PERSON] та [PERSON] . Додатково зазначив, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2012 спільних доньок [PERSON] та [PERSON] залишено на виховання і проживання їх матері [PERSON] за місцем її постійного проживання, а відтак просить визнати такими, що втратили право користування його жилим приміщенням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивачка за зустріним позовом [PERSON] в обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вважає, що вимоги [PERSON] такими, що суперечать закону, а тому не можуть бути задоволені. Вони з [PERSON] 21 вересня 2007 року у Монастирецькій сільській раді Жидачівського району Львівської області зареєстрували шлюб (актовий запис №17). Відповідач у той час працював у м. Києві, а тому після одруження вони з ним разом поїхали до Києва, де проживали у гуртожитку. Там вони прожили більше року. Вона працювала секретарем на одній із фабрик Києва. Там же, у Києві, вона завагітніла і через сильний токсикоз, змушена була повернутися додому у с. Лисків, а відповідач залишився працювати у Києві. Перед народження старшої дочки [PERSON] відповідач повернувся додому і ще до народження дитини вони разом купили у с. Монастирець будинок, щоб із своєю сім`єю могли жити окремо. Договір купівлі-продажу оформили у нотаріуса [PERSON] . Купляючи спірний будинок 13.01.2009 року вони вирішили оформити договір купівлі-продажу на відповідача [PERSON] , оскільки вона вважала його головою сім`ї, довіряла йому і мала намір прожити з ним все своє життя. Зробивши косметичний ремонт, поселились у будинку, де разом проживали. [INFO] вона народила дочку [PERSON] . Оскільки їй одній з маленькою дитиною було дуже важко, тому вона тимчасово перейшла жити з їхнього будинку у с. Монастирець до свої матері у с. Лисків, де мати їй допомагала доглядати дитину. Коли дитині виповнилося 4 місяці, вона повернулася жити у свій будинок у [ADDRESS] , де вони спільно проживали з відповідачем та донькою. У вересні 2010 року вона вдруге завагітніла. Оскільки знову був сильний токсикоз, тому в 2011 році вона лягла у лікарню, щоб прийняти певний курс лікування, але відповідач відмовився бути з дочкою поки вона перебувала на лікуванні, через що вони сильно посварилися і вона відвезла дитину до своєї матері у с. Лисків, а сама лягла у лікарню. [INFO] вона народила другу дочку - [PERSON] , з якою приїхала із пологового будинку у с. Лисків, де перебувала старша дочка. Відповідач її з дитиною не провідував. 04 вересня 2012 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Зазначає, що спірний будинок належить їй і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний під час шлюбу, а відтак є власністю подружжя. В врахуванням вищенаведеного просить визнати житловий будинок [ADDRESS] , спільною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з погосподарськими будівлями [ADDRESS] . 22.12.2021 [PERSON] було подано пояснення в яких вона зазначає, що спірний житловий будинок було придбано за їх спільні гроші, які вони мали відкладені, зокрема з подарункових коштів на весілля, а також коштів зароблених ними у Києві, які вони відкладали та потім витратили на купівлю житлового будинку. Під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку вона не заперечувала проти реєстрації права власності на спірний житловий будинок за чоловіком. Щодо розписок і позичених коштів [PERSON] зазначає, що про даний факт їй нічого невідомо, а будинок вони купляли за спільні кошти. Відтак, в задоволенні первісного позову просить відмовити та задовольнити її позовні вимоги, визнавши житловий будинок спільним майном подружжя /т. 2 а.с.9/. Процесуальні рішення, постановлені по справі Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Коліщук З.М. від 10.01.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено у відкритому судовому засіданні на 16.01.2019 з викликом сторін / т. 1 а.с. 64-65/. 16.01.2019 підготовче судове засідання відкладено на 11.03.2019 / т. 1 а.с.73-74/. 11.03.2019 підготовче судове засідання відкладено на 19.04.2019 для укладення угоди з адвокатом / т. 1 а.с.77-79/. 19.04.2019 підготовче судове засідання відкладено на 01.07.2019 у зв`язку із поданою зустрічною позовною заявою / т. 1 а.с. 109-110/. 01.07.2019 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою позивача, адвоката, представник позивача зупинив свою адвокатську діяльність / т. 1 а.с.113-114/. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2020 головуючим суддею визначено суддю Равлінка Р.Г. /а.с.118/ Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 16.09.2020 прийнято справу до розгляду та призначено її до підготовчого засідання на 15.10.2020 / т. 1 а.с.119-120/. 15.10.2020 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою позивача - відповідача / т. 1 а.с.126-127/. 12.02.2021 розгляд справи за клопотанням [PERSON] відкладено на 06.05.2021 / т. 1 а.с.136/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 06.05.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зобов`язання Монастирецьку сільську раду Жидачівського району Львівської області зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку - залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків/ т. 1 а.с.151-155/. 28.05.2021 підготовче судове засідання відкладено на 20.07.2021 / т. 1 а.с.167-168/. 20.07.2021 підготовче засідання відкладено на 11.08.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням відповідача/ т. 1 а.с.182-185/. 11.08.2021 підготовче засідання відкладено на 26.10.2021 у зв`язку із витребуванням документів /т. 1 а.с.191-193/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 26.10.2021 підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті на 30.11.2021 /т. 1 а.с.227-228/. 30.11.2011 оголошено перерву до 22.12.2021 / т. 1 а.с.242-249/. 22.12.2021 оголошено перерву до 10.02.2022 /т.2 а.с.10-15/. 10.02.2022 оголошено перерву до 16.02.2022 /т. 2 а.с.20-21/. Розгляд справи по суті відбувся 16.02.2022 за участі позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та його представника адвоката Ємця В.І., а також за участі відповідачки первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] . В судових засіданнях позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Ємець В.І. первісний позов підтримали з мотивів наведених у нього та просили позовні вимоги задовольнити. Додатково пояснили, що спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS] був придбаний в 2009 році в інтересах сім`ї задля спільного проживання із дружиною та дітьми, однак за його особисті кошти, які він позичав у сестри [PERSON] та матері [PERSON] . З 2011 року колишня дружина [PERSON] у спірному будинку не проживає, хоча місце реєстрації колишньої дружини та спільних дітей в будинку за адресою [ADDRESS] . Відтак, вважає, що колишня дружина та діти втратили право користування житлом у вказаному будинку. В судових засіданнях [PERSON] суду пояснила, що у вересні 2007 року вона та [PERSON] одружилися і переїхали проживати у м. Київ, де з листопада 2007 року до лютого 2008 року працювала. Навесні 2008 завагітніла і повернулась у с. Лисків у зв`язку із станом здоров`я, оскільки перебувала в лікарні на підтримці вагітних. В січні 2009 року вони із чоловіком купили спірний житловий будинок, а також у січня 2009 року вона народила доньку [PERSON] . Під час \\ укладення договору купівлі-продажу вона у нотаріуса писала заяву-згоду на купівлю будинку та не заперечувала про реєстрації права власності на будинок за чоловіком. Вартість будинку складала 4 000,00 доларів США. Заперечує щодо факту купівлі спірного будинку за позичені у родичів чоловіка кошти, оскільки будинок купляли за гроші, які подарували їм на весілля та за кошти які вони заробили у Києві, частину з яких відкладали на купівлю будинку. Про розписки вона дізналася уже під час судового розгляду справи. Окрім того, розписки вчинені у 2008 році, проте тоді вони з колишнім чоловіком навіть не планувати купляти будинок. Щодо актів, які складені за результатами огляду будинку щодо відсутності її за місцем реєстрації вважає, що такі мали складатися в сільській раді, а не в будинку і в той час, коли [PERSON] був присутній. Про порушення своїх прав, як співвласника спірного будинковолодіння вона дізналася під час судового розгляду справи за позовом [PERSON] в якому він просив визнати її такою, що втратила право користування будинком за адресою [ADDRESS] . Відтак вважає, що будинок належить їм на праві спільної сумісної власності як такий, що куплений подружжям під час шлюбу. Стосовно витрат на правову допомогу заперечує та просить звільнити від таких, оскільки на її утриманні перебуває двоє малолітніх дітей. В судовому засіданні 22.12.2021 свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає у с. Монастирець по сусідству із [PERSON] . Інколи заходить в гості до [PERSON] , однак жодного разу там не бачив [PERSON] . Кому належить будинок і чому сторони по справі не проживають разом він не знає. В судовому засіданні 22.12.2021 свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у с. Монастирець по сусідству із [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали разом у спірному будинку. Дружина прийшла жити у будинок уже будучи вагітною. Сестра [PERSON] - [PERSON] в приватній розмові повідомила їй, що позичала кошти брату на купівлю спірного будинку. Зазначає, що [PERSON] у спірному будинку не проживає, однак не знає з яких причин. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Журавненської селищної ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.01.2009, посвідченого приватним нотаріусом Гивель Г.М. [PERSON] - продавець, та з другої сторони- [PERSON] - покупець уклали договір, предметом якого є житловий будинок та приналежні до нього господарські будівлі та споруди, що розташовані у [ADDRESS] . Вартість будинку 20 000,00 грн/т. 1 а.с.208/ Згідно довідки від 23.12.2008 виданою Монастирецькою сільською радою заборони та арешту на житловий будинок, що знаходиться на [ADDRESS] немає /т. 1 а.с.211 на звороті/. Відповідно до довідки від 23.12.2008 виданої Монастирецькою сільською радою в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] ніхто не зареєстрований і не проживає /т. 1 а.с.211 на звороті/. Згідно заяви [PERSON] адресованої приватному нотаріусу Гивель Г.М. від 13.01.2008 вх. 2/02-07 [PERSON] , згідно ч. 2 ст. 645 СК України дала згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] житлового будинку з приналежними до нього господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбане майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. При цьому вона ствердила, що договір купівлі-продажу, текст якого їй відомий, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню /т. 1 а.с.212/ Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 6906110 від 13.01.2009 до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис договір купівлі-продажу №3302888 /т. 2 а.с.213/. Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 6906069 від 13.01.2009 інформація щодо запиту про надання витягу з Державного реєстру правочинів від 13.01.2009 №б/н [PERSON] . [PERSON] до Гніздичівської селищної ради, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом. відсутня./а.с.213 на звороті/. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №22266875 від 13.01.2009 інформація відсутня./а.с.214/ Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21951465 від 23.02.2009 [PERSON] на праві приватної власності належить будинок за адресою [ADDRESS] /т. 1 а.с.5/. Відповідно до розписки від 10.08.2008 [PERSON] для придбання житлового будинку позичив у мами [PERSON] 5 000,00 грн строком на 4 роки. В січні 2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] 5 000,00 грн. /т.1 а.с. 90/ Згідно договору позики від 14.08.2008, посвідченого секретарем Монастирецької сільської ради Г. Гризак, укладеного між [PERSON] та [PERSON] останньому [PERSON] було передано у безвідсоткову позику 15 000,00 грн. терміном на 5 років /т.1 а.с. 87/ Відповідно до розписки від 14.08.2008 наданої [PERSON] [PERSON] , [PERSON] отримав від своєї сестри [PERSON] 14.08.2008 15 000, 00 грн., яку зобов`язується повернути в строк передбачений договором /т.1 а.с.88/ Згідно розписки від 12.05.2013 [PERSON] отримала від свого брата [PERSON] 15 000,00 грн., нею позичену як оплату за житло /а.с.89/ Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого 23.02.2009 загальна площа вказаного будинку становить 58,8 кв.м., рік спорудження 1961 /т. 1 а.с. 203-206/. Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] , в даному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с.6-7/; Згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.11/ Згідно актів складених комісією за участі депутата Монастирецької сільської ради та жителів с. Монастирець за результатами проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 20.02.2011, 24.03.2011, 28.04.2011, 24.05.2011, 28.06.2011, 15.07.2011, 18.11.2011, 20.12.2011, 24.01.2012, 15.04.2012, 16.05.2012, 20.06.2012, 21.07.2012, 15.11.2012, 18.12.2012, 21.01.2013, 18.04.2013, 20.05.2013, 25.06.2013, 27.07.2013, 24.11.2013, 26.12.2013, 29.01.2014, 10.04.2014, 11.05.2024, 14.07.2014, 25.11.2014, 22.12.2014, 24.01.2015, 23.02.2015, 21.05.2015, 20.06.2015, 19.08.2015, 17.11.2015, 18.12.2015, 24.01.2016, 18.04.2016, 21.05.2016, 10.07.2016, 23.08.2016, 20.11.2016, 18.12.2016, 22.01.2017, [PERSON] за місцем реєстрації не виявлено /т. 1 а.с.14-56/ Згідно відповіді від 18.07.2018 № 138 Зарічанської сільської ради на адвокатський запит [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , проживає приблизно три-чотири роки без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Разом з нею проживають її дочки: [PERSON] та [PERSON] . Всі троє зареєстровані в с. Монастирець Жидачівського району. Крім того, в будинку проживають без реєстрації мама [PERSON] - [PERSON] та брат [PERSON] , які зареєстровані за адресою [ADDRESS] /а.с.12/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 15.05.2012 [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблено відповідний запис №3, а її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а. с.8/. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 15.05.2012 [PERSON] народилася [INFO] , про що зроблено відповідний запис №7, а її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а. с.9/. Відповідно до додатку до рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради № 63 від 15.07.2021 висновку органу опіки та піклування про недоцільність зняття з реєстрації колишньої дружини [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що зареєстровані за адресою [ADDRESS] , орган опіки та піклування Журавненської селищної ради, вважає за недоцільне зняття з реєстрації [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , що зареєстровані за адресою [ADDRESS] та визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, оскільки це призведе до звуження обсягу прав та порушених охоронюваних законом інтересів /т. 1 а.с.174-176/ При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Судом встановлено, що між сторонами, зокрема, виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України кожен із співласників має право на поділ спільного майна, таке право має дружина та чоловік. Хоч у праві спільної сумісної власності подружжя частки кожного з них не виділенні, у разі заявленням одним з них вимоги про поділ, частки є рівними. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України в постанові від 21.12.2007 "Про практику застосуванням судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. За вимогами статей 372, 391 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 21 вересня 2007 року зареєстрували шлюб в Монастирецькій сільській раді Жидачівського району Львівської області, актовий запис № 17. Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2012 року шлюб було розірвано. За період перебування в шлюбі 13.01.2009 на ім`я відповідача за зустрічним позовом [PERSON] було куплено житловий будинок по [ADDRESS] . Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який ї їх спростовує. (Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018). Таким чином, [PERSON] на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, що стосується спірного будинковолодіння, мав б представити суду належні та допустимі докази в обґрунтування таких обставин. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вирішуючи питання про правову природу означеного майна, а саме чи є воно спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] суд виходить з положень ст. 63 CК України, якою встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Посилання [PERSON] в спростування презумпції спільності сумісності придбаного майна подружжя на розписки про запозичення ним коштів в [PERSON] та [PERSON] , судом такі до уваги не беруться, оскільки розписки вчинені в серпні 2008 року, а будинок куплений в січні 2009 року, відтак пройшов значний проміжок часу між отримання коштів у борг та купівлею будинку, в розписці та договорі позики від 14.08.2008 не зазначено з якою метою позичав [PERSON] кошти у [PERSON] . В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] завагітніла навесні 2008, а на початку літа 2008 повернулась у с. Лисків за станом здоров`я, оскільки була необхідність перебування у лікарні для збереження вагітності. Таким чином, хоча [PERSON] за період з весни 2008 по січень 2009 не мала самостійного заробітку, однак зазначена обставина (вагітність) відповідно ст. 60 СК України є поважною причиною відсутності заробітку. Окрім того, судом встановлено, що під час оформлення договору купівлі-продажу [PERSON] була присутньою в нотаріуса та надавала свою згоду, яка оформлена письмовою заявою згідно якої гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю. Придбане майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. При цьому вона ствердила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки за зустрічним позовом про те, що спірний житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, а саме за кошти, які були подаровані їм на весілля, кошти які зароблені спільною праці у м. Києві. Таким чином, судом встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти чоловіка. Позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] доведено, що вказане в позові майно є її спільним з відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] майном, яке на час судового розгляду існує та зареєстровано за відповідачем за зустрічним позовом. Також судом, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] про порушення своїх прав як співвласника на спірне будинковолодіння дізналася у липні 2018 року, коли [PERSON] звернувся до суду із позов про визнання її такою, що втратила право користування житлом у будинку за адресою [ADDRESS] . Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивачка за зустрічним позовом, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає зустрічний позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі. Не заслуговують на увагу покликання [PERSON] на те, що [PERSON] в своїй позовні заяві, як на підставу в задоволенні позову покликається тільки на ту обставину, що спірний будинок придбано під час шлюбу, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] , також зазначала, що будинок куплено за кошти, які були зароблено спільно із чоловіком та подаровані їм на весілля та підтверджується заявою [PERSON] щодо надання згоди на купівлю будинку, яка була нею написана у нотаріуса. Стосовно первісної позовної заяви, то з огляду на те, що спірний житловий будинок визнано спільним майном подружжя, відтак первісна позовна заява про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщення. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним, однак лише у спосіб, прямо визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею)для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, ВС вказав, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Системний аналіз вказаних норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є:член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 28.01.2019 по справі №462/7242/14-ц. Зокрема Верховний Суд вказав, що відсутні підстави для визнання особи втратившою права користування жилим приміщенням, оскільки спірне житлове приміщення є спільною власністю сторін, і відповідач має рівне право з позивачем користуватися майном, як співвласник. Суд вважає, що позивач за первісним позовом не довів наявність жодних підстав, передбачених законом, які б дали можливість суду прийти до висновку про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Доводи позивача за первісним позовом про те, що будинок за адресою : [ADDRESS] належить йому особисто на праві приватної власності, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що навіть за умови не проживання у спірному будинку, наведене не позбавляє відповідачку за первісним позовом [PERSON] прав, як законного співвласника даного помешкання, вільно володіти та користуватись належним їй житлом, а тому вимоги позивача за первісним позовом про визнання відповідачки за первісним позовом такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з підстав зазначених у позовній заяві, є безпідставними та необґрунтованими та не підпадають під вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України та ст. 116 Житлового кодексу України. Таким чином, суд не надає оцінку актам складеним комісіє у складі депутата Монастирецької сільської ради та жителів с. Монастирець стосовно того, що [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] , оскільки на неї як на співвласника спірного будинковолодіння не можуть розповсюджуватись норми закону, які визначають підстави для втрати права користування жилим приміщенням. Щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування жилим приміщення. Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратила право користування жилим приміщення виходячи з наступного. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітніх [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO], реєструвалося в спірному житловому будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO], не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] [INFO], та [PERSON] [INFO], набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На підставі наведеного та досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не втратили права користування спірним будинком, яке вони законно набули у спірному будинку й про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у позові, оскільки відповідачка за первісним позовом [PERSON] є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] та [PERSON] є малолітніми доньками [PERSON] та [PERSON] . Суд не приймає до уваги, покликання представника позивача за первісним позовом [PERSON] адвоката Ємця В.І. стосовно тієї обставини, що згідно рішення Жидачівського районного суду Львівської області у справі про розірвання шлюбу, яким неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишено на виховання матері, оскільки визначення місця проживання дітей не було предметом розгляду у справі про розірвання шлюбу. Щодо витрат на правову допомогу Відповідно до ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Ураховуючи, що у задоволенні первісного позову відмовлено, судові витрати у порядку ч.1 ст. 141 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача за первісним позовом, а відтак вимога про стягнення витрат на правову допомогу у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Журавненської селищної ради про визнання такими, що втратили право на користування житлом задоволенню не підлягають. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] вимогу щодо розподілу судових витрат не заявляла.

Outcome: approved