Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач АТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 31.08.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк та [PERSON] укладено Кредитний договір № СL-131292. За рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 26.11.2009 року у зв`язку із приведенням своєї діяльності у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» Банк змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Кредобанк». На виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення емітентами цінних паперів» від 16.11.2017 року та згідно з Рішенням Акціонера №03/2018 від 29.11.2018 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» змінив своє найменування на Акціонерне товариство «Кредобанк», який являється його правонаступником. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти на умовах забезпченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в кредитному договору, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Договором. Кредит був наданий у розмірі 100000 гривень до 30.08.2023 року (п.2.1.2 Кредитного Договору). Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 52,99 % річних. Відповідно до п.4.2. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п.4.1. кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору. Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, передбачені цим Договором та додатками до нього. Відповідно до п. 6.9. Кредитного договору Банк, у випадках передбачених п. 3.3. Кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника. Відповідно до п.6.2 Кредитного Договору Позичальник здійснює погашення заборгованості відповідно до Графіку платежів (Додаток №1 до цього Договору). Відповідно до п.6.10 Кредитного Договору Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку, передбаченого п.6.9 Кредитного договору, усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушеня, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31 календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку (п.6.9 Кредитного договору). Пунктом 7.1 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором Позичальник відшкодовує Банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконання грошового зобов`язання Позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення простроченої до дати, що передує даті погашення заборгованості Позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої Позичальником на підставі цього пункту Кредитного договору не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Відповідно до п.8.1. Кредитного договору за виконання зобов`язань за кредитним договором Позичальник несе повну відповідальність перед Банком усім належним йому майном, у томі числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України. Щодо солідарного відповідача вказує, що 30.08.2018 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву № СL-131292 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] . У Антені -заяві зазначено, що шляхом підписання цієї заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Доказом того, що [PERSON] є дружиною [PERSON] є штамп та відомості, внесені 19.09.1992 року у паспорті [PERSON] та у паспорті [PERSON] . Судова практика дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала у шлюбі - солідарним відповідачем іншого подружжя, навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Така позиція висловлена Верховним Судом у справі №205/5882/18 від 07.10.2020 року. На підставі аргументів, наведених у вказаному судовому рішенні, вбачає можливість застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого подружжя- [PERSON] . На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Заборгованість по кредитному договору № СL-131292 станом на 08.06.2021 року за [PERSON] перед АТ «Кредобанк» становить 142755,61 гривень, що складається з: заборгованості за тілом кредиту - 86657,21 гривень; заборгованості за відсотками - 56098,4 гривень. Просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором № CL-131292 від 31.08.2018 у розмірі 142755,61 гривень; Одночасно просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 гривень та витрат на правничу допомогу у розмірі 10% від ціни позову, що становить 14275,56 гривень. 23.12.2021 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачам строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачами 03.01.2022 року. У встановлений строк відповідачі відзив на позов та будь яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи не подали. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивач порушив спір в сфері кредитування. 31.08.2018 року відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № CL-131292 за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100000,00 гривень, зі строком кредитування 60 місяців, тобто до 30.08.2023 року. За користування кредитом визначено розмір відсотків за процентною ставкою 52,99% річних. Реальна річна процентна ставка згідно п.4.5 Договору-67 93%. [PERSON] підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг та погодився з його умовами, що підтверджено підписом останнього. Підпис [PERSON] та її статус у договорі № CL-131292 відсутній. Кредит був наданий [PERSON] на поточні потреби в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на розрахунковий рахунок останнього, що стверджується меморіальними ордерами №48283516 та № 48283534 від 31.08.2018 року. Згідно розрахунку позивача станом на 08.06.2021 року за [PERSON] рахується заборгованість у сумі 142755,61 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 86657,21 гривень; заборгованості за відсотками - 56098,4 гривень. Правильність нарахувань розміру заборгованості на час розгляду справи відповідачами не оспорена та не спростована. 19.05.2021 року АТ «Кредобанк» направив на адресу [PERSON] досудову вимогу про дострокове стягнення вищевказаного розміру заборгованості протягом 30 календарних днів, яка не була погашена. В матеріалах справи відсутні докази того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать положенням ЦК України, або іншим актам цивільного законодавства, а також, що волевиявлення позичальника було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі. Викладені істотні умови, права і обов`язки сторін, зокрема, способи та терміни погашення кредиту погоджені сторонами, про що свідчить їх підписання ними. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до вимог ст.ст. 610-611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом (ст.541 ЦК України). У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ст.543 ЦК України). Обґрунтовуючи свої вимоги щодо солідарного стягнення позивач послався на ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України. Вказаними нормами закону визначено право подружжя на об`єкти права спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 статі 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов кредитного договору № СL-131292 від 31.08.2018 року, укладеного між Банком та [PERSON] слідує, що кредит наданий на поточні потреби позичальника (які саме не зазначено). Сума отриманого кредиту є дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Отже, в матеріалах справи відсутні докази того, що кошти були отримані та витрачені в інтересах сім`ї, тому такі доводи позивача є припущенням, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу частини 4 статті 65 СК України слідує, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, з огляду на наступне. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів. Кредитний договір № CL-131292 від 31.08.2018 року укладений між Банком та [PERSON] не містить нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на його укладання та відомості про її обізнаність з умовами договору. Посилання позивача на судову практику, висловлену у постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року у справі № 205/5882/18 є хибним, оскільки стосується іншої правової ситуації. За таких обставин, що наявні підстави для часткового задоволення позову. Розподіл судових витрат підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно платіжного доручення №44487400 від 06.08.2021 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 2270,00 гривень, тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача. Стосовно вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10% від ціни позову, в саме 14275,56 гривень, суд дійшов висновку про наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивачем до позовної заяви додано копію ордеру серії КС № 573217, копію витягу з договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000531, копію посвідчення адвоката України. Разом з тим, жодних доказів оплати витрат на правничу допомогу та доказів обсягу наданих послуг позивачем надано не було. З п. 14.11 витягу договору від 11.02.2019 року слідує, що сторони узгодили додатки до цього Договору, зокрема: Додаток №5 Акт про виконані роботи, Додаток №8 Звіт про судову роботу та виконані провадження, проте таких додатків суду не подано. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 14275,56 гривень, тому підстави для їх стягнення відсутні.

Outcome: partial