Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

29 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача - ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди (а. с. 1-5, а. с. 27 та на звороті). В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог від 29 листопада 2021 року, вказала на те, що з 12 серпня 2014 року по 30 червня 2021 року вона працювала у ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на різних посадах. Наказом № 448 від 30 червня 2021 року її було звільнено за угодою сторін, однак остаточний розрахунок в день звільнення з нею проведено не було. 26 жовтня 2021 року відповідачем виплачена заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, отже з дня затримки остаточного розрахунку по заробітній платі минув 81 робочій день. Середня заробітна плата позивачки, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці (згідно з наданою довідкою), становить: за травень 2021 року - 8663 гривні, за червень 2021 року - 7846 гривень, що разом складає 16509 гривень, поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (12+13=25), дорівнює 660 гривень 36 копійок. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 01 липня 2021 року по 26 жовтня 2021 року складає 53489 гривень 16 копійок. Також зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 5000 гривень, оскільки вона докладала додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 18). 18 жовтня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 06 жовтня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 20-21). Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 03 грудня 2021 року (а. с. 22), копія якої надіслана учасникам справи 10 листопада 2021 року за вихідним № 23760/21-вих/2/204/2356/21 (а. с. 23) та, яка отримана відповідачем 17 листопада 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 26). 01 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 30-31), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що остаточний розрахунок з позивачкою проведено 26 жовтня 2021 року, відповідно до довідки № 96 від 26 листопада 2021 року. Крім того, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати позивачці грошових коштів є те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2018 року по 2019 рік. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала позов задовольнити (а. с. 47). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 46), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2014 року позивачку прийнято на роботу до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на посаду інженера, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 16). 30 червня 2021 року позивачку звільнено за угодою сторін, згідно із ст. 36 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 448 ВК від 30 червня 2021 року (а. с. 11), підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 16). Остаточний розрахунок із позивачкою відповідачем проведено 26 жовтня 2021 року, що підтверджується довідкою № 96 від 26 листопада 2021 року наданою відповідачем (а. с. 33). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до наданої відповідачем довідки № 96 від 26 листопада 2021 року (а. с. 33) за період часу з листопада 2020 року по червень 2021 року, відповідачем сплачено позивачці заробітну плату: 09 липня 2021 року - 3999 гривень; 15 вересня 2021 року - 3999 гривень; 08 жовтня 2021 року - 4950 гривень; 26 жовтня 2021 року - 7744 гривні, 10128 гривень, 9598 гривень, 7842 гривні, 8663 гривень та 23408 гривень. Таким чином, суд доходить висновку, що остаточною датою розрахунку відповідача з позивачкою є 26 жовтня 2021 року. Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розраховується за період часу з 01 липня 2021 року по 26 жовтня 2021 року, оскільки остаточний розрахунок з позивачкою проведено 26 жовтня 2021 року. Середньоденна заробітна плата позивачки, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяців становить: за травень 2021 року - 8663 гривень (12 робочих днів), за червень 2021 року - 7846 гривень (13 робочих днів), що разом складає 16509 гривень, поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (25 робочих дні), дорівнює 660 гривень 36 копійок. Тому сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 660 гривень 36 копійок * на кількість днів (за період часу з 01 липня 2021 року по 26 жовтня 2021 року), а саме 81 день (липень 2021 року - 22 робочих днів, серпень 2021 року - 21 робочий день, вересень 2021 року - 22 робочих днів, жовтень 2021 року - 16 робочих днів), та складає суму у 53489 гривень 16 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Позивачка зазначає, що в результаті несвоєчасного розрахунку по заробітній платі відповідачем, їй була спричинена моральна шкода, а саме те, що вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку із чим погіршився її фізичний та духовний стан. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Так, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та

Outcome: partial