Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] , звернулася 19 січня 2022 року до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно після смерті чоловіка [PERSON] , а саме майнових прав на фермерське господарства «Карпати». В обґрунтування своїх вимог позивачі вказують, що її чоловік [PERSON] за життя отримав земельну ділянку для створення фермерського господарства. В подальшому він створив і був засновником фермерського господарства «Карпати». [INFO] [PERSON] помер. Вона звернулась для оформлення спадкового майна, а саме майнових прав у фермерському господарстві «Карпати», до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено в зв`язку з відсутністю сформованого статутного фонду та балансу господарства. Фермерське господарство «Карпати» не ліквідоване, функціонує, а тому вона просила визнати за нею її майнові права на зазначені фермерське господарство. Позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачі надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заперечень щодо позовних вимог не мають. Процесуальні дії у справі. 22 січня 2021 року ухвалою судді Любашівського районного суду Одеської області Вужиловським О.В. провадження по даній справі було відкрито і постановлено провести розгляд справи за правила загального позовного провадження. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З Державного акту на право користування землею серії Б № 056717 виданого на підставі рішення Боківської сільської ради Любашівського району Одеської області від 28 жовтня 1992 року видно, що [PERSON] виділено для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 49.53 га (а.с. 25-29). Згідно статуту, зареєстрованому в Любашівській районній державній адміністрації 23.05.2008 року за № 15411050001000434 було створено фермерське господарство «Карпати», яке зареєстроване у встановленому законом порядку. Засновником вказаного господарства є [PERSON] . Вказане фермерське господарство зареєстроване в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису 15411200000000434, про що видане Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 167026. Дата заміни свідоцтва про державну реєстрацію 07.05.2008 року (а.с. 17-24). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видно, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). Із довідок Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області №№ 13/02-14, 14/02-14 від 17.01.2022 року видно, що [PERSON] до дня смерті - [INFO] , проживав в [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] (а.с. 15,16). Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] видно, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 12 квітня 1991 року (а.с. 9). Із листа державного нотаріуса видно, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майнові права у фермерському господарстві «Карпати» після смерті [PERSON] в зв`язку з відсутністю сформованого статутного фонду та балансу господарства (а.с. 13). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 КПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. На час надання [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою: постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів. Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ. Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки. Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства. Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому, таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 23 червня 2020 року по справі № 179/1043/16-ц Згідно ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Згідно ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б № 056717 виданого на підставі рішення Боківської сільської ради Любашівського району Одеської області від 28 жовтня 1992 року видно, що [PERSON] виділено для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 49.53 га (а.с. 25-29). Згідно статуту, зареєстрованому в Любашівській районній державній адміністрації 23.05.2008 року за № 15411050001000434 було створено фермерське господарство «Карпати», яке зареєстроване у встановленому законом порядку. Засновником вказаного господарства є [PERSON] . Вказане фермерське господарство зареєстроване в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису 15411200000000434, про що видане Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 167026. Дата заміни свідоцтва про державну реєстрацію 07.05.2008 року (а.с. 17-24). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видно, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). А тому, фермерське господарство «Карпати», як юридична особа, майнові права засновника вказаного фермерського господарства, є об`єктом спадкування в розумінні ст. 1218 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 квітня 1991 року, а тому має право на спадкування після смерті чоловіка відповідно до ст. 1261 ЦК України як спадкоємці першої черги за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Із довідок Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області №№ 13/02-14, 14/02-14 від 17.01.2022 року видно, що [PERSON] до дня смерті - [INFO] , проживав в [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] (а.с. ). Тому, позивач є такою особою, що прийняла спадщину у встановлений строк після смерті [PERSON] (а.с. 15,16). За таких обставин, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно після смерті чоловіка [PERSON] , а саме на майнові права у фермерському господарстві «Карпати» (код ЄДРПОУ 21000553). Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не заявляли вимог про стягнення судових витрат, тому судові витрати необхідно залишити за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved