Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати договір поруки № ODKTGA00000577/P2 від 26 листопада 2007 року, укладений між сторонами у справі, припиненим. В обґрунтування позову вказано, що позивач уклала з банком договір поруки і є поручителем за зобов`язаннями [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк». Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року позов банку про стягнення солідарної заборгованості за кредитним договором з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , задоволено і присуджено стягнути з боржників 22 556, 52 доларів США у солідарному порядку. Позивач стверджує, що порука припинена, оскільки відповідач 28 листопада 2008 року в односторонньому порядку змінив процентну ставку з 11.04 % до 13.08 % без повідомлення [PERSON] та її як поручителя про її зміну. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 12 жовтня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Котовського міськрайонного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 лютого 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін /а. с. 37/. 15 грудня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 502 від 14 грудня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 17 грудня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ODKTGA00000577, за умовами якого банк надав позичальнику в кредит 22 000, 00 доларів США на споживчі цілі та 2 675, 00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту на рахунок [NUMBER] (МФО 305299), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору, на строк до 23 листопада 2017 року. У забезпечення виконання зобов`язань за договором № ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № ODKTGA00000577/Р2 від 26 листопада 2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором за виконання зобов`язань по кредитному договору № ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року, в тому ж розмірі, що й боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. АТ КБ «ПриватБанк» перед зверненням 15 червня 2016 року до суду із позовом про стягнення заборгованості повідомленням № 30.1.0/2-231 від 11 червня 2015 року на адресу позичальника [PERSON] , поручителів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із посиланнями на укладені угоди, норми статей 526, 527, 530, 554, 610 Цивільного кодексу України сповістив останніх про наявну прострочену заборгованість, пропонував погасити таку, сповістив про заплановані заходи, зокрема, звернення до суду, втім позивач в позовній заяві стверджує, що означене повідомлення підтверджує про зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки без повідомлення [PERSON] і [PERSON] як поручителя про її зміну. Протягом серпня 2017 року - лютого 2020 року у провадженні Котовського міськрайонного суду Одеської області перебувала цивільна справа № 505/2325/16-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись 15 червня 2016 року до суду, вказав, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року, за яким надано у кредит 22 000, 00 доларів США на споживчі цілі та 2 675, 00 доларів США на сплату страхових платежів на строк до 23 листопада 2017 року. Посилаючись на невиконання зобов`язань за кредитним договором, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з позичальника та поручителів заборгованість станом на 02 червня 2016 року у загальній сумі 23 694, 31 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 01 червня 2016 року рівно 594 490, 24 грн. Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року у справі № 505/2325/16, що набрало законної сили 13 лютого 2020 року, згідно з постановою Одеського апеляційного суду, позов банку задоволено частково: стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року заборгованість станом на 02 червня 2016 року в сумі 22 556, 52 доларів США, рівних по курсу НБУ 465 943, 09 грн; солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року заборгованість станом на 02 червня 2016 року в сумі 22556,52 доларів США, рівних по курсу НБУ 465 943, 09 грн.; солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «ПриватБанк» за кредитним договором №ODKTGA00000577 від 26 листопада 2007 року заборгованість станом на 02 червня 2016 року в сумі 22 556, 52 доларів США, рівних по курсу НБУ 465943,09 грн і розподілені судові витрати по 2122,29 грн. з кожного (реєстраційні номери судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 68530728, 88322000). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 Цивільного кодексу України). За положеннями частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). За змістом статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України). Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 Цивільного кодексу України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 Цивільного кодексу України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 Цивільного кодексу України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 Цивільного кодексу України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 Цивільного кодексу України). За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Такі правові висновки щодо застосування статті 559 Цивільного кодексу України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19). Разом із тим, приписи частини першої статті 559 Цивільного кодексу України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі. Аналогічні висновки містяться у пунктах 6.21, 6.22 та 6.27. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20). Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» перед зверненням 15 червня 2016 року до суду із позовом про стягнення заборгованості повідомленням № 30.1.0/2-231 від 11 червня 2015 року, на адресу основного позивальника та поручителів, в тому числі і [PERSON] з посиланням на укладені угоди сповістив останніх про наявну прострочену заборгованість. Однак [PERSON] як поручитель письмової згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності не надавала. За таких обставин, встановлено, що зміни до кредитного договору в частині збільшення відсоткової ставки були внесені без належної згоди поручителя [PERSON] , що призвело до збільшення обсягу її відповідальності як поручителя за кредитним договором. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved