Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся\~до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Управління державної реєстрації прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради, у якій просить визнати за ним право власності на житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за правом набувальної давності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 березня 1994 р. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , матері позивача, належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , зареєстрована Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду. Також позивач зазначає, що квартира посімейного заселення розташована на 3 поверсі, 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 31, 0 кв. м., у тому числі 1-а кімната 13.90 кв. м., 2-а кімната 17,10 кв. м., кухні площею 5,50 кв. м., ванної кімнати площею 2,0 кв. м., вбиральні 1.0 кв. м., коридору 3,90 кв. м., обладнана балконом 2,90 кв. м. Загальна площа квартири становить 44,30 кв.м. Відповідно до заяви складеної батьком [PERSON] - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у 1994 р. була приватизована квартира за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . З того ж часу [PERSON] відмовлялася вносити комунальні платежі, надавати допомогу при ремонті квартири (ані фінансову, ані фізичну), з 1987 р. вона перестала проживати у даній квартирі, а з 1997 р. взагалі перестала її відвідувати. При цьому було складено «Акт про не проживання» наданого мешканцями за адресою [ADDRESS] під`їзду підтверджують, що [PERSON] 1964 року народження, з 1987 року не проживає за адресою [ADDRESS] . \~ У\~позовній заяві\~позивач зазначав,\~те що\~з 2009 р. оплачував усі платежі за квартиру, користується квартирою в повному обсязі, повністю за свій рахунок сплачує комунальні послуги, робив і робить поточний та капітальний ремонт, підтримує квартиру в належному стані. Позивач вказує про відкрите користування квартирою, не приховуючи фактузнаходження майна в його володінні, безперервно, так як володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Окрім того, 11.05.2021 року за замовленням позивача, була проведена оцінка нерухомого майна, а саме квартири загальною площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з метою визначення ринкової вартості об`єкта оцінки. Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 11.05.2021 року ринкова вартість всього об`єкта становить 430 400,00 грн. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.223ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов\~підлягає задоволенню\~з наступних підстав. У\~Конституції України\~закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зіст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством. Основу цивільного законодавства України становить\~Конституція України від 28.06.96 № 254к/96-ВР\~(зі змінами та доповненнями), а основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-ІУ (зі змінами та доповненнями, за текстом -\~ЦК України). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 16 Цивільного кодексу України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. В\~статті 344 ЦК Українивстановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1ст. 344\~ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344\~ЦК України\~визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8\~розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України\~передбачено, що правила\~статті 344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001 року. Виходячи зі змісту\~ст. 344 ЦК України\~обставинами , які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач ( ч.1\~ст. 81 ЦПК України), є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність ( тобто строк володіння). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третяст. 344\~ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344\~ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Крім того, відповідно до ч.2\~ст. 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~Отже,\~на підставі\~викладеного,\~враховуючи,\~що позивач\~довів те,\~що він\~з 24\~березня 1994\~року проживає\~та зареєстрований\~в спірній\~квартирі,\~з 2009\~року відкрито,\~безперервно та\~добросовісно володіє\~квартирою,не приховуючи факту знаходження майна в його володінні,оплачував усі платежі за квартиру, користується нерухомим майном в повному обсязі, повністю за свій рахунок сплачує комунальні послуги, робив і робить поточний та капітальний ремонт, підтримує квартиру в належному стані, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, і визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та на підставі того, що відповідач не надала до суду заперечень з приводу заявлених позовних вимог, тому суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі та визнає за [PERSON] право власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за правом набувальної давності.

Outcome: approved