Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказувала, що з 2015 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] виникли стосунки, які притаманні подружжю, а вже [INFO] у них народився син [PERSON] . Відповідач [PERSON] визнав себе батьком, і з 01 грудня 2016 року він перевіз [PERSON] із дитиною до своєї квартири за адресою: [ADDRESS] . Саме цю адресу згодом було вказано в медичній картці, оформленій на ім`я дитини. Відповідач [PERSON] часто забирав свого сина [PERSON] з дитячого садочка. Але влітку 2021 року стосунки між [PERSON] і [PERSON] погіршилися, через що позивач з сином переїхала проживати до м. Харкова. Та оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, постало питання необхідності виконання відповідачем [PERSON] обов`язку по утриманню дитини. Але відповідач відмовився подати до органів державної РАЦС заяву про визнання себе батьком дитини. Тому позивач змушена була звернутися до суду з позовом про визнання батьківства відповідача та стягнення з нього аліментів на дитину. Ухвалою суду від 10 листопада 2021 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Відповідачем [PERSON] поданий відзив, в якому він визнав ту обставину, що з 2015 року він проживав однією сім`єю з [PERSON] , і що у них народився син. Але позивач відмовилась від його пропозиції зареєструвати шлюб ще до народження дитини, бо вона мала бажання отримати статус матері-одиначки, аби отримувати соціальні виплати від Держави. Після народження дитини вони вдвох проживали в його квартирі за адресою: [ADDRESS] , на протязі п`яти років як одна сім`я. І весь це час у нього з [PERSON] відбувались сварки по причині її небажання записати його як батька їх сина. Згодом це призвело до погіршення стосунків. Наразі він, [PERSON] , в добровільному порядку сплачує із своєї заробітної плати аліменти на утримання сина від першого шлюбу з [PERSON] . На утримання свого сина [PERSON] він також міг би сплачувати аліменти із заробітної плати, але його прізвище не вказано у свідоцтві про народження дитини. Тому в задоволенні позовних вимог відповідач просив відмовити. Представником позивача [PERSON] була подана відповідь на відзив, в якому вона вказала на те, що у свідоцтві про народження запис про батька дитини був зроблений на підставі ст. 135 СК України саме через відсутність особистої заяви [PERSON] про визнання батьківства. І саме відповідач усі роки проявляв бездіяльність, бо не бажав визнавати себе батьком дитини. Лише після звернення до суду з даним позовом відповідач [PERSON] подав спільну з [PERSON] заяву до відділу РАЦС про внесення змін до актового запису про народження дитини. Підтвердження цього є видане 03 грудня 2021 року повторне свідоцтво про народження дитини. Тому позовні вимоги, пов`язані з визнанням батьківства, позивач [PERSON] не підтримує, бо вони фактично задоволені відповідачем. Відповідачем [PERSON] подані заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких він не погодився з тим, що саме він протягом минулих років не бажав подати заяву до органів РАЦС про визнання свого батьківства і наголосив на тому, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження доводів, викладених у позові. Щодо питання про стягнення аліментів, то він, [PERSON] , запропонував позивачу [PERSON] сплачувати зі своєї заробітної плати 1/6 частину. Таким чином, зі свого заробітну він сплачуватиме в сукупності 1/3 частину на утримання двох своїх дітей. Але на цю пропозицію позивач відповіла відмовою. Ухвалою від 06 грудня 2021 року до участі в справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Третьою особою [PERSON] були подані письмові пояснення, в яких вона підтримала доводи, заявлені відповідачем, та підтвердила ту обставину, що [PERSON] з 2010 року сплачує на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від свого доходу на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Та оскільки у відповідача вже є двоє дітей, вона розуміє, що відповідач повинен сплачувати на їх утримання лише 1/3 частину від доходу. Тому вона згодилась на те, що з 01 грудня 2021 року [PERSON] продовжить сплачувати аліменти на її користь лише в розмірі 1/6 частини від доходу. [PERSON] також вказала, що прийнятним буде задовольнити вимогу позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів лише в розмірі 1/6 частини від його доходу, оскільки позивачем не надані докази на обґрунтування необхідності стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала частково і просила їх задовольнити лише в частині стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина в розмірі 1/6 частини від усіх доходів відповідача. Інші позовні вимоги вона не підтримала по тій причині, що вони вже фактично задоволені відповідачем. [PERSON] пояснила, що наразі проживає в м. Харкові в орендованій квартирі разом із сином, а її мати залишилась проживати на тимчасово окупованій території, тому вона не може розраховувати на її допомогу. Вона офіційно працює і отримує заробітну плату, з якої оплачує витрати на дитячий садочок і заняття дитини з англійської мови. Тому вона може розраховувати лише на аліменти від відповідача [PERSON] , які він почав самостійно сплачувати з 01 січня 2022 року. Відповідач [PERSON] \~ в судовому засіданні погодився сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини від свого доходу, пояснивши це тим у нього на утриманні є старший син Надала [PERSON] від першого шлюбу. Аліменти він сплачує добровільно на підставі поданої за місцем своєї роботи заяви. Проти задоволення інших вимог позивача [PERSON] заперечив, бо такі вимоги ним вже задоволені самостійно. Треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, Харківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області і [PERSON] подали заяви про проведення судового розгляду за відсутності їх представників. В судовому засіданні, вислухавши промови сторін, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , який народився [INFO] . Факт народження був зареєстрований 06 грудня 2016 року Ленінським районним у місті Харкові відділі державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було видано свідоцтво [NUMBER] від 06 грудня 2016 року. До актового запису про народження дитини від 06 грудня 2016 року відомості про батька на ім`я [PERSON] були внесені на підставі ст. 135 СК України. В цій статті вказано, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Сторони [PERSON] і [PERSON] з 2015 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, що вони підтвердили суду в своїх поясненнях, і цю обставину визнав відповідач. Також відповідач визнав ту обставину, що він є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Ст. 134 СК України передбачено, що на підставі заяви жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, та які визнаю походження дитини від них, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. 03 грудня 2021 року Холодногірським відділом державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було видано повторно свідоцтво [NUMBER] про народження [PERSON] , який народився [INFO] , і батьками якого вказані [PERSON] і [PERSON] , які є сторонами в даній справі. Отже цим документом підтверджується те, що відповідач [PERSON] самостійно задовольнив вимоги позивача, через що такі вимоги позивачем наразі не підтримуються. Що ж стосується вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] , то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналізуючи наведені норми Сімейного кодексу України, слід дійти висновку, що визначальною у вирішенні питання про присудження аліментів є та обставина, з ким з батьків проживає дитина. З серпня 2021 року батьки дитини проживають окремо один від одного, але дитина проживає разом з матір`ю, позивачем у справі, що підтверджується поясненнями сторін по даній справі. Отже, дитина на даний час перебуває на утриманні матері, позивача в даній справі, і з цим погодився відповідач. Це дає змогу дійти висновку, що позивач набула право на отримання аліментів на дитину. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час в ч. 5 ст. 183 СК України передбачено право того з батьків, разом з яким проживає дитина звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи наведені вище норми законодавства, можна дійти висновку, що законодавцем з метою забезпечення потреб дитини та захисту її інтересів визначений мінімальний розмір аліментів в частці від доходу платника, на який позивач вправі заявити безспірну вимогу про їх стягнення. Оскільки відповідач [PERSON] , як батько дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, суд задовольняє позов частково і стягує з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частині від всього його доходу. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, матеріальне становище позивача та відповідача, який є працездатною людиною, отримує офіційний дохід та має на утриманні старшого сина [PERSON] , [INFO] , родинні стосунки з яким підтверджуються свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 02 серпня 2006 р.н. відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. Також суд бере до уваги те, що позивач [PERSON] заявлену вимогу про стягнення аліментів підтримала частково, просила стягувати з відповідача лише 1/6 частину від його доходу, і в такому розмірі аліменти відповідач погодився сплачувати із заробітної плати. На підтвердження виконання свого обов`язку по утриманню дитини відповідач [PERSON] подав суду копію поданої ним заяви до бухгалтерії за місцем роботи про проведення утримання з його заробітної плати 1/6 частини на утримання сина [PERSON] , а також довідку з місця роботи ВП «Моторвагонне депо Люботин» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про проведення відрахування аліментів із заробітної плати за січень 2022 року в розмірі 1/6 частини. На підставі викладеного, суд задовольняє позов лише в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а в іншій частині вимог щодо визнання відповідача батьком дитини та внесення змін до актового запису - в задоволенні відмовляє, оскільки такі вимоги позивачем не підтримані внаслідок їх задоволення відповідачем. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд одночасно стягує з відповідача судовий збір в сумі 908,00 грн. на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати цих сум. При зверненні до суду з позовом, [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 1816,00 грн. за пред`явлення двох позовних вимог немайнового характеру, пов`язаних з визнанням батьківства. Також представником позивача в межах підготовчого засідання були подані документи на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн., які були сплачені позивачем в якості гонорару адвокату за вчинення дій по збиранню доказів, підготовку та складання позовної заяви та інших письмових документів по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволені лише в частині стягнення аліментів з відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., що буде пропорційним до розміру задоволених позовних вимог та обґрунтованим з точки зори витраченого адвокатом часу і зусиль на підготовку позову в частині стягнення аліментів з відповідача. В той же час ч. 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. В цій нормі законодавцем визначена процесуальна можливість для позивача, який прийняв рішення відмовитися від пред`явленого ним позову по тій причині, що заявлені позовні вимоги\~ задоволені відповідачем після пред`явлення позову, отримати компенсацію понесених ним судових витрат з відповідача. Отже ключовим моментом в даному випадку є саме подання позивачем заяви про відмову від позову з тих підстав, що позовні вимоги задоволені відповідачем після пред`явлення позову, в якій також має бути викладене звернення позивача до суду про присудження стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Але в даній справі позивач [PERSON] відповідної письмової заяви про відмову від позову і стягнення з відповідача понесених судових витрат суду не подавала, лише обмежилась усними поясненнями про небажання підтримувати заявлені вимоги, які відповідач самостійно задовольнив. Тому підстав для розподілу судових витрат у іншому порядку, ніж це передбачено ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає.

Outcome: partial