Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України про стягнення 60 950,00 грн., як компенсацію за нанесену моральну шкоду через тривале виконання рішень Європейського суду з прав людини. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2010 року зобов`язано Міністерство оборони України надати позивачу житлове приміщення у відповідності до вимог ст. 43 ЖК України, відповідно до його черги у списках осіб, які потребують надання житла. У зв`язку з невиконанням вказаного рішення суду від 02.11.2010 року у строк, встановлений для самостійного виконання, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України постановами від 05.04.2011 року та від 23.08.2011 року наклав штраф на Міністерство оборони України, як боржника у виконавчому провадженні та надіслав Генеральній прокуратурі України подання для притягнення боржника до кримінальної відповідальності, а виконавче провадження було закінчено. 11.01.2013 року Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві розпочато досудове розслідування щодо притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб Міністерства оборони України за невиконання судового рішення та відомості про вказане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР за № 12013110090000430 та позивача визнано потерпілим. 07.11.2012 року позивач звернувся за захистом свої порушених прав, пов`язаних з тривалим невиконанням рішення суду від 02.11.2010 року, до Європейського суду з прав людини з відповідною заявою, яка була зареєстрована за № 18518/13 та прийнята розгляду. 12.10.2017 року Велика Палата Європейського суду ухвалила остаточне рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви № 46852/13 та ін.), відповідно до якого постановлено вилучити зі свого реєстру 12 148 заяв, які мають розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450/04 від 15 жовтня 2009 року), серед яких була і заява позивача № 18518/13, та передати усі вилучені заяви до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру, визначених у пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Відповідно до листа заступника Міністра юстиції України - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 20.11.2017 року позивача повідомлено, що з метою вирішення проблеми тривалого невиконання рішень національних судів в Україні, які було констатовано ЄСПЛ у справах «Бурмич та інші проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» у співпраці з Комітетом Міністрів Ради Європи розроблятиме стратегію вирішення цієї проблеми та запровадження механізму надання відповідного і достатнього відшкодування за порушення прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини». У подальшому, листом заступника Міністра юстиції України Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 29.01.2020 року позивача було повідомлено, що проект Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подолання проблеми заборгованості держави за рішенням судів» за № 8533 знято з розгляду і не розглядатиметься Верховною Радою України нового скликання. Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Бурмич та інші проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» до цього часу не виконані, у зв`язку з чим позивачу завдано моральну шкоду у розмірі 60 950,00 грн., виходячи з п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України», яким з 20.06.2013 року суд запровадив політику у справах типу «Юрій Миколайович Іванов проти України» щодо присудження фіксованої суми у розмірі 2 000 Євро відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що станом на 11.10.2021 року складає 60 950,00 грн. Ухвалою суду від 01.11.2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження. 12.01.2022 року представником відповідача - Євглевською О.В. до суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що справа [PERSON] за заявою № 18518/13 зі скаргою на тривале невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від2.11.2010 року була приєднана до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України», яке є рішенням про вилучення заяв з реєстру, з метою їх розгляду в рамках загальних заходів щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи. При цьому, вказаним рішенням Великої Палати Європейського суду не присуджено жодному із заявників справедливу сатисфакцію, а зобов`язано Україну вжити заходи загального характеру. Окрім того, відповідач наголосив, що на даний час Міністерством юстиції разом із Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою України, судовою гілкою влади та Комітетом Міністрів Ради Європи ведеться активна робота з метою вдосконалення механізму виконання рішень національних судів, недопущення їх тривалого невиконання та запровадження достатнього компенсаторного механізму. Зокрема, розробляється ефективний механізм виконання Палати Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України». Стосовно стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що позивач не довів факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 13.01.2022 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої зазначив, що вимоги рішень Європейського суду у справах «Бурмич та інші проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» Держава України до цього часу не виконала, заходи загального характеру вжито не було, тому порушення його прав продовжується. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.11.2010 року щодо надання йому житла не виконано, відповідного відшкодування за затримку у виконанні вказаного рішення він не отримав. Крім того, у зв`язку з необґрунтовано тривалою затримкою у виконанні Державою України обов`язкових для виконання рішень ЄСПЛ, він та його члени сім`ї зазнали душевних страждань, зневіру у справедливість, розчарування та перебувають у стані стресу та розпачу, які підсилюються через невизначеність державних органів щодо виконання рішення суду. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що повідомленням Великої Палати Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року позивача [PERSON] було проінформовано, що 26 червня 2017 року Велика Палата прийняла рішення, в якому встановила, що заяви у справі «Бурмич та інші проти України», а також заяви, вказані у додатках до рішення, в тому числі заява позивача, є частиною процедури виконання пілотного Рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року № 40450/04 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Зокрема, Суд вирішив, що відшкодування за системну проблему, встановлену в Рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» має бути надано позивачу в рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів. Суд вирішив приєднати заяву [PERSON] до справи «Бурмич та інші проти України» (№№ 46852/13 та ін.) відповідно до правил 42 §1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1. Суд також вирішив вилучити усі об`єднанні заяви з реєстру справ, згідно зі статтею 37 § 1 (с) Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Листом за підписом заступника Міністра юстиції України - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Ліщини І. від 20.11.2017 року № 44906/П-27356/5 позивача [PERSON] на його звернення від 31.10.2017 року було повідомлено, що відповідно до резолютивної частини рішення Європейського суду від 12.10.2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» 12 148 справ розглядатимуться у межах зобов`язань, які Європейський суд визначив для України ще у пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у якому було констатовано наявність системної проблеми щодо порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку із тривалим невиконанням рішень національних судів в Україні та з метою вирішення проблеми тривалого невиконання рішень національних судів в Україні, які було констатовано Європейським судом у групі справ «Юрій Миколайович Іванов/Жовнер проти України», та в рішенні у справі «Бурмич та інші проти України», Україна у співпраці з Комітету міністрів Ради Європи розроблятиме стратегію вирішення цієї проблеми та запровадження механізму надання відповідного і достатнього відшкодування за порушення прав, передбачених Конвенцією. Листом Комітету з питань правової політики Верховної Ради України від 28.01.2020 року № 04-26/18-116 позивача [PERSON] було повідомлено, що парламентський Комітет з питань правової політики та правосуддя розглянув на своєму засіданні 22 листопада 2018 року законопроект про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо подолання проблеми заборгованості держави за рішеннями судів, поданого народними депутатами України VIII скликання Сидоровичем Р.М. , Алексєєвим І.С. та Алексєєвим І.С. та вирішив рекомендувати Верховній Раді України прийняти його в першому читанні за основу, але враховуючи, що Верховна Рада України VIII скликання зазначений законопроект не розглянула піж час пленарних засідань, він вважається відкликаним. Крім того, проінформовано, що до Верховної Ради України IX скликання відповідного законопроекту внесено не було. Міністерством юстиції України листом від 29.01.2020 року позивача [PERSON] було повідомлено про те, що рішення у справі «Бурмич та інші проти України» знаходиться під посиленим наглядом Комітету міністрів Ради Європи та уповноважений у справах Європейського суду з прав людини регулярно звітує перед Комітетом про всі заходи, вжиті державними органами з метою якнайшвидшого вирішення системної проблеми невиконання рішень національних судів, розроблення механізму автоматизації виконання таких рішень та подолання заборгованості держави. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV). У статті 37 § 1 (с) Конвенції визначено, що суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку, що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим. Згідно з частинами 1, 2 статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням. Статтею 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV передбачено, що рішенням Європейського суду є: а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. У цьому законі термін «виконання Рішення», це: а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Згідно з ч. 1 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. Порядок вжиття заходів загального характеру здійснюється відповідно до статей 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Закону № 3477-IV заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень. Щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру (частина 1 статті 14 Закону № 3477-IV). У частинах 1, 4 статті 15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 33477-IV визначено, що Прем`єр-міністр України відповідно до подання, передбаченого у статті 14 цього Закону, визначає центральні органи виконавчої влади, які є відповідальними за виконання заходів загального характеру, та невідкладно дає їм відповідні доручення. Відповідні акти мають бути видані та відповідний законопроект має бути внесений Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України протягом трьох місяців від дня видання доручення Прем`єр-міністра України, передбаченого частиною першою цієї статті. Системний аналіз викладених правових норм міжнародного та національного права надає підстави стверджувати, що остаточне рішення ЄСПЛ є обов`язковим для виконання Україною у визначений в ньому спосіб, який може передбачати один з двох варіантів: вжиття заходів загального характеру або індивідуальне відшкодування на користь конкретної особи. Водночас для виплати особі певного індивідуального відшкодування, тобто справедливої сатисфакції у розумінні Конвенції, яка передбачає відшкодування завданих їй матеріальних збитків та моральної шкоди, у відповідному рішенні ЄСПЛ має бути чітко визначено, які саме заходи (розміри суми, види збитків тощо) підлягають застосуванню державою на користь такої особи (заявника до ЄСПЛ). 12 жовтня 2017 року Велика палата ЄСПЛ ухвалила рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші), згідно з яким вирішила приєднати до п`яти заяв, зазначених у пункті 1 цього рішення, ще 12143 заяви, наведені в додатках І і ІІ до цього рішення, серед яких і заява позивача; вилучити всі 12148 заяв, що стосуються однієї системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні, зі свого реєстру та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що Велика палата ЄСПЛ визнала невиправданим подальший розгляд поданих заяв, вилучила їх з реєстру справ ЄСПЛ, зазначивши, що порушені заявниками питання стосовно невиконання або тривалого невиконання рішень національних судів уже було вирішено ЄСПЛ у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яким встановлено існування структурної проблеми, що призводить до порушення пункту першого статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції і передала їх Комітету Міністрів Ради Європи, щоб їх можна було розглядати в межах загальних підходів з виконання згаданого пілотного рішення. Отже, заяву позивача не було розглянуто ЄСПЛ по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету Міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру. Тобто, рішенням ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» Україну не було зобов`язано виплатити позивачеві справедливу сатисфакцію чи вжити інших заходів індивідуального характеру. Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справах № 826/4881/18, №820/5624/17 (постанова від 06 червня 2020 року), №826/5241/18 (постанова від 29 вересня 2020 року). З урахуванням наведеного, рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13 та інші) не є рішенням, яке, відповідно до Закону №3477-IV, підлягає виконанню, у зв`язку з чим відсутні підстави для вжиття заходів, передбачених статтями 5-7 Закону № 3477-IV. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі, до яких відносяться, зокрема, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача. Крім того, суд звертає увагу, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами, тому суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог. За викладених обставин, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed