Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання у квартирі за адресою - [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2012, укладеного між позивачем та третьою особою. За п. 7 Договору третя особа зобов`язалася зняти з місця реєстрації проживання у вказаній квартирі членів своєї сім`ї - [PERSON] та [PERSON] до 30.11.2012 та до 30.12.2012 звільнити квартиру. [PERSON] звільнив вказану квартиру до 30.12.2012 та зняв з реєстрації місця проживання [PERSON] , але в квартирі залишився зареєстрованим відповідач. З моменту продажу квартири відповідач у ній не проживає, не сплачує комунальні послуги, жодних договорів на проживання у вказаній квартирі позивач з відповідачем не укладали. Про те, що відповідач досі зареєстрований у квартирі, позивач дізналася лише 09.04.2021, коли, маючи намір продати квартиру, звернулася до органу реєстрації осіб з метою отримання довідки про те, що у квартирі ніхто не зареєстрований. Факт реєстрації відповідача у належній позивачу на правів приватної власності квартирі порушує право останнього на вільне розпорядження і користування майном. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2021 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем та третьою особою отримано не було, а конверти зі вказаними документами повернулися до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Представник позивача копію ухвали суду про відкриття провадження отримав в електронному вигляді шляхом доставки на електронну пошту, зазначену у позовній заяві. 11.06.2021 до суду від позивача надійшли заява про долучення документів до матеріалів справи та клопотання про відшкодування розміру судових витрат по справі. Відповідач не використав право на подання відзиву, позивачем та третьою особою заяв по суті справи подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулікаловою І.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 1121, набула право власності на квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується витягом № 36352274 від 21.11.2012 про державну реєстрацію прав комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, відповідно до якого квартира належить позивачу на праві приватної власності. За п. 7 Договору продавець, [PERSON] , зобов`язався зняти з реєстрації місця проживання членів своєї сім`ї у квартирі [ADDRESS] до 30.11.2012. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , у належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується витягом № 59027471 від 09.04.2021 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Відповідно до акту від 07.06.2021, засвідченого головою правління ЖБК «Арсеналець-10» Кривило С.А., [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з 2014 року по теперішній час. Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом позбавлення відповідача права користування квартирою. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на проживання у житловому приміщенні. У порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Так, клопотання про стягнення судових витрат особа має подати до прийняття судового рішення, однак докази, що підтверджують конкретний розмір судових витрат, можуть бути подані особою протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У разі, якщо справа розглядається за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, під час якого судові дебати не проводяться, зазначення в позовній заяві вимоги про стягнення судових витрат з відповідача може вважатися дотриманням вимог ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України . Враховуючи приписи ч.8 ст.141 ЦПК України, суд вважає, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. З огляду на те, що відповідач не скористався правом на обґрунтування необхідності зменшення розміру відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а позивач надав належні докази на підтвердження надання правничої допомоги, суд дійшов висновку, що розмір судових витрат (витрати на професійну правничу допомогу) у сумі 7 000,00 є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони. Враховуючи наведене та

Outcome: approved