Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 28 серпня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав [PERSON] грошові кошти у сумі 50000 грн., терміном до 28 жовтня 2013 року з нарахуванням 6% щомісяця від суми позики. На підтвердження укладання договору позики та його умов відповідачем було надано власноруч написану розписку від 28 серпня 2013 року. Загальний розмір відсотків, котрі повинен був сплатити відповідач за період з 28 серпня 2013 року по 28 жовтня 2013 року становить 6115,07 грн. Протягом тривалого часу відповідач ухиляється від відшкодування грошового зобов`язання та не здійснив жодного погашення боргу. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 28 серпня 2013 року у сумі 180937,39 грн., що складається з: сума позики - 50000 грн.; нарахованих процентів - 6115,07 грн.; встановлений індекс інфляції - 111101,03 грн.; три проценти річних від простроченої суми - 13721,29 грн. та стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір у розмірі 1809,38 грн. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01 листопада 2021 року справу було прийнято до провадження та вирішено проводити його розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засіданні позивач та його представник не з`явилися, у позові прохали проводити розгляд справи у їх відсутність та не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с. 4 з.б.). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.1 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (а.с. 24-25, 34-35, 44-45, 54-55), а також шляхом надсилання судової повістки за адресою реєстрації як ВПО: [ADDRESS] (адресу встановлено з відповіді Міністерства соціальної політики України № 18870/0/2-21/19 від 09 листопада 2021 року), але за вказаною адресою кореспонденцію не отримує. Про причини неявки відповідача до суду відомостей не надходило. Відзив на позовну заяву [PERSON] не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом було досліджено оригінал розписки від 28 серпня 2013 року, з якого вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 50000 грн. з нарахуванням 6% щомісяця від суми позикита зобов`язався повернути суму боргу 28 жовтня 2013 року. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до приписів ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, доказів повернення боргу суду не надано. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження позовних вимог надано розписку від 28 cерпня 2013 року, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Встановлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, що свідчить про існування між сторонами договірних боргових відносин, а також підтверджує факт укладення саме договору позики, і засвідчує отримання [PERSON] від [PERSON] грошової суми, наявність боргу та свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 629ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. З наданої до суду розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язався в строк до 28.10.2013 повернути грошові кошти [PERSON] в сумі 50000 грн., зазначивши при цьому розмір щомісячної плати в розмірі 6 %. В матеріалах справи відсутні будь-які докази повернення [PERSON] грошових коштів в сумі 50000 грн. або частини з них, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів за борговою розпискою. Приписи статей 536 і 1048ЦК України визначають, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Встановлено, що на час звернення з позовом до суду заборгованість [PERSON] за договором позики становить 50000 грн., враховуючи визначений договором розмір відсотків - 6% щомісячна плата за користування коштами, розмір процентів на основну суму боргу за період з 28.08.2013 по 28.10.2013 становить 6115,07 грн. (50000 грн. Х 72 (6% Х 12 місяців) Х 62 дні періоду/365 днів/100). Наданий позивачем розрахунок відповідачем не спростовано. Також, за змістом частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України). Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Позивач надав розрахунок 3% річних станом на 21.10.2021, починаючи нарахування з 28.08.2013, що не в повній мірі відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), де вказано, що 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання. Оскільки боржником в установлений договором позики строк (28 жовтня 2013 року) грошові кошти не повернуті, то у позивача виникло право на стягнення 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України з 29 жовтня 2013 року. Таким чином, суд вважає, що з відповідача повинна бути стягнута сума 3% річних за період з 29.10.2013 по 21.10.2021 в розмірі 11979,45 грн. (50000 грн. Х 2915 днів Х 3/100/365). Також, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2020 року у справі№ 924/532/19. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання та наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції, яка не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів належними до сплати кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути інфляційні втрати за період з 28.08.2013 по 21.10.2021, розмір яких становить 111101,03 грн. Між тим, позивачем помилково визначені інфляційні втрати, оскільки розрахунок проведено за період прострочення, починаючи з вересня 2013 року замість місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, а саме з листопада 2013 року. Отже, по розписці від 28 серпня 2013 року (строк до 28 жовтня 2013 року) інфляційні втрати за період прострочення з листопада 2013 року по жовтень 2021 року з урахуванням сукупного індексу інфляції становлять 99 735,94 грн. (50 000,00 x 2.99471871 - 50 000,00). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено наявність між сторонами правовідносин, правова природа яких витікає з правочину, коли позикодавець виконав свій обов`язок перед кредитором і передав останньому грошові кошти, про що було складено відповідну боргову розписку, у зв`язку з чим позикодавець набув право на повернення боргу кредитором. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 28.08.2013 у сумі 50000 грн.; 6% від суми боргу за період з 28 серпня 2013 року по 28 жовтня 2013 року у сумі 6115,07 грн.; 99735,94 грн. встановленого індексу інфляції, та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 11979,45 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1678,31 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial