Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Закладу дошкільної освіти № 2 «Попелюшка» Мирноградської міської ради (далі ЗДО № 2) про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату за період відсторонення, в обґрунтування якого вказала, що 16.11.2021 вона отримала наказ керівника ЗДО № 2 від 15.11.2021 № 156-о про відсторонення її від роботи на підставі п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (далі постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236) у зв`язку з відсутністю в неї щеплення проти гострої респіраторної хвороби CОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2, з чим вона не погоджується. Статтею 46 КЗпП України не передбачено такої підстави відсторонення як відмова працівника від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань. Відсутність у неї щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення її від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Оскільки ані воєнний, ані надзвичайний стан в Україні не введено, процедура встановлення на території України карантину здійснена всупереч чинного законодавства, а будь-яке обмеження права на працю, яке встановлене нормативно-правовим актом Уряду, тобто підзаконним актом, прямо суперечить Конституції України. Вважаючи наказ відповідача незаконним та таким, що грубо порушує її право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ про відсторонення її від роботи, поновити її на роботі та зобов`язати відповідача сплатити їй невиплачену заробітну плату за весь період відсторонення від роботи. Позивач [PERSON] до суду не з`явилась, про час і місце слухання справи сповіщена належним чином, наполягаючи на позовних вимогах, письмово повідомила суд про розгляд справи в її відсутність. Представник відповідача ЗДО № 2 до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи в його відсутність, подав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнав у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень вказав, що наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ) від 04.10.2021 № 2153 затверджено перелік професій, виробництв та організації, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 з метою запобігання поширенню на території України цієї гострої респіраторної хвороби. До цього переліку серед інших увійшли заклади дошкільної освіти, працівники яких в разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 до 08.11.2021 відсторонюються від роботи на підставі п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». На виконання цих норм 04.11.2021 позивачу було відправлено повідомлення від 03.11.2021 № 1 про відсторонення її від роботи з 08.11.2021 у разі відсутності в неї профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації. Оскільки до 08.11.2021 позивач не отримала повного курсу обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та не надала медичних документів про наявність протипоказань до вакцинації, вона була відсторонена від виконання роботи згідно з наказом № 156-0 від 15.11.2021. Про відмову позивача ознайомитися з цим наказом було складено акт від 16.11.2021 № 1 у присутності працівників закладу. ЗДО № 2 діяло відповідно до норм чинного законодавства, адже згідно зі ст.117 Конституції України постанови й розпорядження Кабінету Міністрів України є обов`язковими до виконання. Не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я й безпеки колективу навчального закладу над обмеженнями на працю конкретного працівника. Відсторонення позивача від роботи було вимушеним заходом, оскільки за порушення або невиконання правил щодо карантину посадовій особі закладу загрожує адміністративне стягнення. Законодавство України про оплату праці не передбачає збереження середнього заробітку за працівниками, відстороненими від роботи. Вказуючи на правомірність оспорюваного наказу, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Відділу освіти Мирноградської міської ради до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи в його відсутність, подав суду пояснення на позов, згідно з яким висловився проти позовних вимог, виходячи з обставин, викладених у відзиві на позов відповідача. Згідно з ухвалою судді від 13.12.2021 позовна заява була залишена без руху для усунення недоліків. 23.12.2021 позивачем подана заява про зміну позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення від роботи на зобов`язання сплатити заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи, решта позовних вимог залишена без змін. Згідно з ухвалою судді від 28.12.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 12.01.2022 судом отриманий відзив на позовну заяву. Згідно з ухвалою суду від 25.01.2022 до участі у справі залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Відділ освіти Мирноградської міської ради. 28.01.2022 судом отримані пояснення третьої особи на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2009 по теперішній час знаходиться у трудових відносинах з Дошкільним навчальним закладом № 2 «Попелюшка» Мирноградської міської ради, працюючи вихователем (а.с.10-22). Згідно з повідомленням від 03.11.2021 № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 вихователю ЗДО № 2 [PERSON] запропоновано до 05.11.2021 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595. В разі ненадання цих документів 08.11.2021 вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с.64). Це повідомлення було спрямованого позивачу 04.11.2021 засобами поштового зв`язку та отримано останньою 11.11.2021, про що свідчать її підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, опис вкладення та квитанція про оплату поштових послуг (а.с.62, 63). Відповідно до наказу ЗДН № 2 від 15.11.2021 № 156-о вихователя [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 16.11.2021 до усунення причин, що його зумовили, на підставі ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, наказу «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набуває чинності 08.11.2021 (а.с.29). Про відмову [PERSON] від підпису про ознайомлення з цим наказом складено відповідний акт № 1 від 16.11.2021 (а.с.65). Згідно з довідкою Відділу освіти Мирноградської міської ради від 12.11.2021 дохід вихователя дошкільного навчального закладу [PERSON] за період з серпня по жовтень 2021 року склав 21427 грн 58 коп. (а.с.30, 48). Відповідач ЗДО № 2 є комунальною установою і має статус юридичної особи, про що свідчить витяг з ЄДРПОУ (а.с.49-50) Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені ст.46 КЗпП України. Відповідно до ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже за змістом ст.46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним актом. Згідно зі ст.10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. За приписами ч.1 і ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень (ч.1). Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (ч.2). Частинами 3 та 4 цієї статті передбачено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.8 Положення про МОЗ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік). Зі змісту цього Переліку вбачається, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України вказаної хвороби підлягають працівники у тому числі закладів дошкільної освіти. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення\~карантину\~та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних\~заходів\~з метою\~запобігання\~поширенню\~на території\~України\~гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої\~коронавірусом\~SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 (далі - постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236) дію карантину, встановленого на території України постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 362 та від 22.07.2020 № 641, з 19 грудня 2020 року продовжено до 31 березня 2022 року. Ця постанова Уряду не визнана у передбаченому законом порядку незаконною та нечинною. Пунктом 41-6\~постанови КМУ\~від 09.12.2020\~№ 1236,який набрав чинності з 08.11.2021,\~ на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим\~наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відповідно до п.1 ст.92 Конституції Українги права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п.1 ст.92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України. Отже відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Про це вже було наголошено вище у ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», якою передбачено, що працівники окремих професій відсторонюються від виконання робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані (поміж іншого) усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. За приписами п.2.3 Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 № 66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 за № 270/806 (із змінами, внесеними згідно з наказом МОЗ від 30.08.2011 № 544) (далі Інструкція) подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Відповідно до п.1.2 Інструкції відстороненню від роботи або іншої діяльності підлягають у тому числі особи, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень. Згідно з п.1.2.5 Інструкції особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.10.2011 № 1159/19897 (далі Календар). Варто зазначити, що відповідно до п.1 Календаря цей нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями. При цьому за станом на день винесення спірного наказу Календар не містив обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19. Оспорюваний наказ в якості підстави відсторонення позивача від роботи містить посилання на повідомлення роботодавця про обов`язкове профілактичне щеплення і не містить посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи. Отже відсторонення позивача від роботи за наказом роботодавця мало б бути оформлене на підставі саме подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про необхідність такого усунення (відсторонення). Відсутність вищенаведеного подання вказує на порушення процедури відсторонення, а відтак і трудових прав позивача. Оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 є підзаконним нормативним актом, вона не може змінювати правове регулювання, визначене законом. Як зазначає ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя має здійснюватися відповідно до закону. Цей вираз не лише вимагає дотримання внутрішнього законодавства, але також має відношення до якості цього закону, вимагаючи його сумісності з принципом верховенства права (Halford проти Сполученого Королівства, § 49). Оспорюване втручання мало б опиратися на національне законодавство. Водночас закони повинні бути як адекватно доступними, та і сформульованими з достатньою точністю (рішення від 15.11.2016 у справі «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» заяви № 28859/11 і № 28473/12). Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2021 № 156-о про відсторонення її від роботи є обгрунтованими та підлягають задоволення. Щодо поновлення позивача на роботі, суд зазначає таке. Як вбачається з матеріалів справи позивача було відсторонено від роботи на підставі ст.46 КЗпП України. Відсторонення працівника від роботи є його тимчасовим увільненням від виконання ним трудових обов`язків, передбачених умовами трудового договору. Отже працівник залишається діючою штатною одиницею, її трудові відносини з роботодавцем не припиняються, та після того, як відпадуть обставини, що зумовили її відсторонення (або на підставі рішення суду), вона знову приступить до роботи. Відтак відсторонення та звільнення не тотожні поняття. Позивач не є звільненою розумінні трудового законодавства, проте тимчасово не виконує свої трудові обов`язки. За таких обставин підстави для її поновлення на роботі відсутні, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В той же час згідно з ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Беручи до уваги вказану норму закону, те, що на час розгляду справи позивач перебуває у трудових стосунках з відповідачем, з метою визначення ефективного способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідним\~ зобов`язати ЗДО № 2 допустити [PERSON] до виконання своїх трудових обов`язків. Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи, виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Відсторонення працівника від роботи, як вже відмічалося вище, слід розуміти як один із передбачений законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Беручи до уваги, що відсторонення від роботи за своєю суттю є близьким до звільнення, суд за аналогією закону вважає можливим застосувати положення\~ст.235 КЗпП України, якою встановлена відповідальність роботодавця у разі поновлення на роботі незаконно звільненого працівника у вигляді виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До того ж, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.10\~постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, якщо буде встановлено, що на порушення\~ст.46 КЗпП України\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України). Згідно з п.21 цієї постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем, зобов`язання відповідача виплатити позивачу заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи (вимушеного прогулу), розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку (постанова КМУ № 100 від 08.02.1995), буде ефективним способом захисту порушеного права. Тому ця позовна вимога також є такою, що підлягає задоволенню. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~При цьому суд не приймає до уваги позицію відповідача та третьої особи, викладені в їх заявах по суті справи, оскільки вона суперечить обставинам, встановленим судом у судовому засіданні. В силу ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останньою витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн 00 коп. Керуючитсь п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішенння суду в частині допуску позивача до роботи та присудження їй виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі Конституції України, законів України «Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст.ст.21, 46, 945, 235 КЗпП України, постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236,

Outcome: partial