Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Золотоніська окружна прокуратура (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом в інтересах держави в особі: Черкаської ОДА, НПП «Нижньосульський» до [PERSON] (далі - відповідач-1), ГУ Держгеокадастру у Черкаській області (далі - відповідач-2), треті особи: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України (далі - третя особа-1), Управління екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації (далі - третя особа-2), про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування державної реєстрації, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначалося, що відповідачу-1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер 7125185600:02:000:3740, що розташована на території НПП «Нижньосульський», який створений відповідно до Указу Президента України та є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Під час опрацювання Публічної кадастрової карти України, яка містить шар «Природно-заповідний фонд» встановлено, що земельна ділянка відповідача-1 накладається на землі НПП «Нижньосульський». Накладення земельної ділянки відповідача-1 на межі НПП «Нижньосульський» також підтверджується інформацією отриманою від НПП «Нижньосульський», третіх осіб, Державної екологічної інспекції Центрального округу, відповідача-2. За фактом відчуження земель природно-заповідного фонду в приватну власність, позивачем зареєстроване та здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. За матеріалами реєстраційної справи, право приватної власності відповідача-1 зареєстровано на підставі наказу відповідача-2 від 19 травня 2016 року. На підставі вказаного наказу здійснено державну реєстрацію речового права приватної власності відповідача-1 на земельну ділянку. При цьому проект землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки, згідно з чинним на той час законодавством, до третьої особи-2 не надходив, погодження не видавалось. Крім того, документація з питань вилучення, надання, зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, в тому числі в межах НПП «Нижньосульський» до третьої особи-1 не надходила. Разом з тим станом на день прийняття відповідачем-2 наказу від 19 травня 2016 року, розпорядником земель державної власності природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення був Кабінет Міністрів України та лише за його погодженням, відповідно до земельного законодавства, можлива була заміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Зміна цільового призначення особливо цінних земель допускалась лише для визначених законом цілей та за погодженням з Верховною Радою України. Однак, Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення або передачу, погодження зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки не приймалось. Також не надавалось жодних погоджень, дозволів на передачу у приватну власність вказаної земельної ділянки відповідачу-1 і зі сторони НПП «Нижньосульський». Позивач стверджує, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності може бути перешкодою у реалізації речових прав на вказану земельну ділянку зі сторони держави в особі Черкаської ОДА і НПП «Нижньосульський». Таким чином, на думку позивача спірна земельна ділянка вилучена з державної та передана у приватну власність не уповноваженим на те органом, та всупереч порядку зміни цільового призначення, чим державі створено перешкоди у користуванні та розпорядженні нею, згідно із вимогами визначеними спеціальним законом, як земельною ділянкою природно-заповідного фонду. За таких обставин посилаючись на приписи законодавства, судову практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини позивач просив усунути перешкоди Черкаській ОДА та НПП «Нижньосульський» у користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою шляхом: визнання незаконним та скасування наказу відповідача-2 від 19 травня 2016 року; скасування державної реєстрації речового права приватної власності на спірну земельну ділянку за відповідачем-1; припинення на спірну земельну ділянку речового права приватної власності за відповідачем-1; зобов`язання відповідача-1 повернути на користь держави в особі Черкаської ОДА та НПП «Нижньосульський» спірну земельну ділянку; а також стягнути із відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначив, що до головного управління надійшло клопотання відповідача-1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лящівської сільської ради. До вказаного клопотання додано погодження сільської ради з приводу надання дозволу відповідачу-1 на розробку проекту землеустрою, а також долучено довідку із статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, відповідно до якої бажана до відведення земельна ділянка обліковувалась як землі запасу, землі сільськогосподарського призначення. Враховуючи, що підстав, визначених законодавством для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не було, відповідачем-2 прийнято наказ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». Після надходження заяви відповідача-1 про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки йому у власність, прийнято оскаржуваний наказ. При цьому відповідач-2 стверджує, що законодавством передбачено віднесення земельних ділянок до певних категорій та виду цільового призначення, який повинен відповідати класифікатору та правилам. Крім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази розробки НПП «Нижньосульський» відповідних проектів землеустрою та отримання державного акта на право постійного користування землею, які б підтверджували межі території національного природного парку, що визначено Указом Президента України про його створення. До того ж відповідач-2 вважає, що позивачем не надано доказів належності спірної земельної ділянки до земель природо-заповідного фонду, а наявний в матеріалах справи розроблений проект організації території НПП «Нижньосульський» не може вважатись доказом, оскільки не містить відповідних підписів, печаток, відсутній наказ про його затвердження та зміст самого документа також відсутній. Разом з тим відповідач-2 звертає увагу на ту обставину, що відомості Державного земельного кадастру відображаються у розділі «Шари кадастру», які містять інформаційний характер, однак на підставі яких документів та коли ці «Шари» створюються, останньому не відомо. На підставі викладеного, посилаючись на приписи законодавства, звертаючи увагу на неправильне застосування позивачем судової практики Верховного Суду, відповідач-2 просить у задоволенні позову відмовити та не покладати на нього судові витрати. У відповіді на відзив позивач зазначив, що НПП «Нижньосульський» є юридично створений з 10 лютого 2010 року. Його територіям надано статус земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, однак за даними Публічної кадастрової карти України встановлено, що частина територій НПП «Нижньосульський» перебуває у приватній власності громадян, зокрема і земельна ділянка, що належить відповідачу-1. Щодо наявності на Публічній кадастровій карті України шару «Природно-заповідний фонд», то позивач вказує, що його створено з метою збереження та охорони об`єктів природно-заповідного фонду, відкриття для широкого загалу даних про такі території та місце їх розташування, а також для надання можливості державним кадастровим реєстраторам враховувати таку інформацію при прийнятті рішення про реєстрацію земельної ділянки. Створення цього інформаційного шару на Публічній кадастровій карті України здійснюється відповідно до інформації про об`єкти природно-заповідного фонду України, наданої третьою особою-1. При цьому хоча межі території НПП «Нижньосульський» не виведені в натурі, згідно із законодавством, його межі визначаються відповідно до проекту створення парку, що підтверджується практикою розгляду справ Верховним Судом. Таким чином, оскільки земельна ділянка відповідача-1, яка відповідно до чинного законодавства віднесена до земель природно-заповідного фонду, розташована у межах НПП «Нижньосульський», вона не може перебувати у приватній власності відповідача-1 та підлягає поверненню НПП «Нижньосульський». За таких обставин, посилаючись на приписи законодавства, інформацію отриману позивачем під час листування з різними органами, останній просив прийняти відповідь на відзив та у задоволенні відзиву відмовити. Разом з тим відповідач-2 подав заперечення на відповідь на відзив, в якому наголошував, що у своєму листі від 09 серпня 2021 року НПП «Нижньосульський» сам вказував на те, що проект з організації встановлення меж парку не розроблявся, а тому встановити межі земельних ділянок, що мали б входити в територію парку, їх конкретне місцезнаходження, є неможливим, у зв`язку із відсутністю землевпорядної документації, необхідність виготовлення якої передбачалася відповідним Указом Президента України. З цих підстав висновки Верховного Суду, на які посилається позивач не підлягають до застосування. Крім того, НПП «Нижньосульський», в порушення вимог положення, що регулює його діяльність, правовстановлюючий документ на землю не отримував. При цьому позивач посилається на норми положення станом на 2020 рік, хоча оскаржуваний наказ відповідача-2 винесено у 2016 році. Водночас відповідач-2 наголошує, що позивачем не надано доказів ким та на підставі якої документації на Публічну кадастрову карту накладено відповідний інформаційний шар. Таким чином відповідач-2 вважає, що відповідь на відзив не спростовує положень наведених у відзиві та не надає достатніх доказів, що земельна ділянка відповідача-1 входить до меж НПП «Нижньосульський». Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача Походенко В.В. позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити. Відповідач-1 до суду разу не з`явився, подавав клопотання, відповідно до яких просив перенести судові засідання, зокрема у зв`язку із поганим самопочуттям та перебуванням на лікуванні, терміновими відрядженнями у службових справах, пов`язаних із проходженням військової служби. Відзиву, будь-яких заперечень до суду не подавав. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів перебування на лікуванні і у службових відрядженнях суду також не надав. Представник відповідача-2 Сіроштан О.М. до суду не з`явилася, подала клопотання, в якому просила розгляд справи проводити без участі представника головного управління. Представник Черкаської ОДА Бережна І.В. подала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи проводити без участі представників державної адміністрації, а позов задовольнити у повному обсязі. Виконуючий обов`язки директора НПП «Нижньосульський» Свіколкін В.М. неодноразово подавав до суду заяви, в яких просив проводити розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Третя особа-1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки на електронну скриньку, однак свого представника до суду не направила, з невідомих причин. Водночас третьою особою-1 подано письмові пояснення, відповідно до яких посилаючись на норми законодавства, остання стверджувала, що межі НПП «Нижньосульський» визначаються згідно із проектом створення територій та об`єктів природно-заповідного фронду. Передавши земельну ділянку відповідачу-1, яка відповідно до проекту створення парку розміщена в господарській зоні НПП «Нижньосульський», відповідач-2 порушив вимоги законодавства щодо процедури зміни меж території парку. Для надання спірної земельної ділянки у приватну власність, оскільки вона розміщена на території об`єкта природно-заповідного фонду України, необхідно було отримати від управління, як структурного підрозділу Черкаської ОДА у сфері охорони навколишнього природного середовища, погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому третя особа-1 вважає, що була порушена процедура погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, визначена законодавством. У зв`язку з викладеним третя особа-1 просить долучити письмові пояснення до матеріалів справи, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи-2 Старунов С.О. просив розгляд справи проводити без участі представників управління екології та природніх ресурсів, а позов задовольнити у повному обсязі. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Указом Президента України від 10 лютого 2010 року № 155/2010 (далі - Указ), на території Глобинського, Оржицького та Семенівського районів Полтавської області, Чорнобаївського району Черкаської області створено НПП «Нижньосульський». Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать, з поміж іншого природні території та об`єкти, зокрема, національні природні парки. Таким чином, НПП «Нижньосульський» входить до природно-заповідного фонду України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 04 листопада 2011 року № 435, затверджено Положення про національний природний парк «Нижньосульський». Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31 серпня 2020 року № 95 визнано таким, що втратив чинність Наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 04 листопада 2011 року № 435, та затверджено Положення про національний природний парк «Нижньосульський» в іншій редакції. Враховуючи, що оспорюваний прокурором наказ Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області ухвалено 19 травня 2016 року, до вказаних правовідносин слід застосовувати Положення «Про національний природний парк «Нижньосульський», затверджене наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 04 листопада 2011 року № 435 (далі - Положення). Пунктами 1.1., 1.7. Положення передбачено, що НПП «Нижньосульський» створений відповідно до Указу, є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються Парку в постійне користування у порядку, встановленому законодавством. Наказом в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 19 травня 2016 року № 23-4210/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність відповідача-1 для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Лящівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області; надано відповідачу-1 у власність земельну ділянку площею 2,00 га, в тому числі сіножаті площею 2,00 га (кадастровий номер 7125185600:02:000:3740) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства (код КВ ЦПЗ - секція А, підрозділ 01.03), розташовану в адмінмежах Лящівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (т. 1, а.с. 145). На підставі вказаного наказу державним реєстратором Чорнобаївської районної державної адміністрації Хоменко А.О. 07 червня 2016 року за № 14934306 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію речового права, а саме права приватної власності на вищезазначену земельну ділянку за відповідачем-1, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 серпня 2021 року № 268795659 (т. 1, а.с. 142). За інформацією, що міститься в копії листа третьої особи-2 від 13 серпня 2021 року № 02/10-02-14/1787/02/10-02-14/ [NUMBER] , згідно із наявного в Управлінні картографічного матеріалу спірна земельна ділянка розташована на території НПП «Нижньосульський» (т. 1, а.с. 139-140). Відповідно до листів адміністрації НПП «Нижньосульський» від 09 серпня 2021 року № 454/2021, від 16 серпня 2021 року № 461/2021, наданих у відповідь на запити Чорнобаївського відділу Золотоніської окружної прокуратури, земельні ділянки, зокрема і спірна земельна ділянка, входять до території НПП «Нижньосульський» без вилучення у власників та первинних користувачів. Про факт вибуття земель у приватну власність адміністрації НПП «Нижньосульський» стало відомо з запиту прокуратури. Адміністрацією парку жодних погоджень, дозволів тощо на передачу згаданих земельних ділянок не надавалося. Вказана земельна ділянка відноситься до зони регульованої рекреації НПП «Нижньосульський». Проект землеустрою з організації та встановлення меж НПП «Нижньосульський» не розроблявся (т. 1, а.с. 75-76, 86). За фактом відчуження земель природно-заповідного фонду в приватну власність Золотоніською окружною прокуратурою зареєстровано до ЄРДР та здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42021252150000047 від 03 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (т. 1, а.с. 146). У вказаному кримінальному провадженні прокурором ухвалено постанову про залучення спеціаліста від 10 серпня 2021 року та залучено в якості спеціалістів - працівників Державної екологічної інспекції Центрального округу (т. 1, а.с. 79-80). 07 вересня 2021 року начальник Державної екологічної інспекції Центрального округу підготував на адресу Чорнобаївського відділу Золотоніської окружної прокуратури листа за № 03.1-18/4754, у якому зазначив, що НПП «Нижньосульський» є національним природнім парком загальнодержавного значення, та як об`єкт природно-заповідного фонду юридично створений з 10 лютого 2010 року, його територіям надано статус земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (п. «в» ст. 19 ЗК України). За даними Публічної кадастрової карти України частина території НПП «Нижньосульський» загальною площею 10 га знаходиться у приватній власності громадян (зокрема, і земельна ділянка з кадастровим номером 7125185600:02:000:3740, що належить відповідачу-1). За результатами аналізу даних, внесених до Державного земельного кадастру та оприлюднених на порталі «Публічна кадастрова карта» встановлено, що згадані земельні ділянки накладаються на шар «Природно-заповідний фонд». При цьому, хоча межі території НПП «Нижньосульський» не винесені в натуру, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», його межі визначаються відповідно до проекту створення Парку. Згідно зі ст. 186-1 ЗК України (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ) зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища підлягали погодженню проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельних ділянок розташованих на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги. Відповідно до листа Управління екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації від 13 серпня 2021 року № 02/10-02-14/1787/02/10-02-14/18848, зазначено, що згідно із наявного в Управлінні картографічного матеріалу зазначені земельні ділянки розташовані на території НПП «Нижньосульський» та проекти землеустрою щодо відведення у приватну власність земельних ділянок до управління не надходили, погодження не видавались. Таким чином, спірну земельну ділянку передано у приватну власність з недотриманням вимог ст.ст. 19, 20, п. «г» ч. 4 ст. 84, ст.ст. 122, 149, 150, 186-1 ЗК України, ч. 3 ст. 7, ч. 1 ст. 9, ч. 3 ст. 53, ст. 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (у редакції чинній станом на 19 травня 2016 року), згідно із якими землі під об`єктами природно-заповідного фонду не можуть передаватися у приватну власність, а території та об`єкти природно-заповідного фонду можуть використовуватись лише у природоохоронних, науково-дослідних, оздоровчих та інших рекреаційних, освітньо-виховних цілях та для моніторингу навколишнього природного середовища, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом (т. 1, а.с. 81-83). Отже, за інформацією третьої особи-2, НПП «Нижньосульський» та спеціаліста у кримінальному провадженні, а саме начальника Державної екологічної інспекції Центрального округу, спірна земельна ділянка розташована на території НПП «Нижньосульський». Третя особа-1 у листі від 02 вересня 2021 року № 25/7-11/18789-21 «Про надання інформації» зазначила, що на виконання Указу розробляється проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 2187,3 га в постійне користування НПП «Нижньосульський». Завершення землевпорядних робіт із розроблення зазначеного проекту землеустрою планується в грудні 2021 року (т. 1, а.с. 51-52). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до ст. 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Згідно зі ст. 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до ст.ст. 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку. Оскільки на сьогодні межі парку в натурі не встановлені, тому за ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», межі парку визначаються відповідно до проекту створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням. На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку. Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, при цьому діяльність національного природного парку спрямовується на доведення площі заповідної зони національного природного парку до рівня не менше 20 відсотків загальної площі. Згідно із п.п. 1.2., 2.1. Положення парк є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання. Парк створений з метою збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів Середнього Придніпров`я. Відповідно до п. 4.1 Положення територія Парку враховується в усіх видах землевпорядної, проектно-планувальної та проектної документації. Пунктом 4.2 Положення встановлено, що на території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна зона; зона регульованої рекреації; зона стаціонарної рекреації; господарська зона. Для кожної зони з урахуванням її наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання. Оскільки спірна земельна ділянка розміщена на території об`єкта природно-заповідного фонду України, для надання її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, необхідно було отримати від структурного підрозділу Черкаської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Статтею 186-1 Земельного кодексу України (у редакціях до змін внесених на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28 квітня 2021 року) визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища; водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства. Згідно із пунктом «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, процедура погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, визначена ст. 186-1 ЗК України, була порушена, передача земельної ділянки, що належить до земель НПП «Нижньосульський», у власність відповідача-1, є неправомірною. Щодо питання правомірності втручання в право особи мирно володіти майном суд зазначає наступне. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст. 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. У цьому спорі, з огляду на характер правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача-1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України у ст.ст. 13 та 14 визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами ст.ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. З огляду на вказане, земля, інші природні ресурси є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України). У спорах стосовно земель природно-заповідного фонду, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. У силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, відповідач-1, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що спірна ділянка належить до земель природно-заповідного фонду (такі висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). З огляду на викладене вище, у спірних правовідносинах загальний інтерес у контролі за використанням земель природно-заповідного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації переважає приватний інтерес відповідача-1 у збереженні земельної ділянки у його власності. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Частиною 2, п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Водночас, ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. На підставі вище вказаних обставин, наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що при наданні земельної ділянки із кадастровим номером 7125185600:02:000:3740 із земель природно-заповідного фонду державної власності у приватну власність, як земельної ділянки сільськогосподарського призначення, порушено вимоги вказаного вище земельного та природно-заповідного законодавства, а тому наказ відповідача-2 від 19 травня 2016 року № 23-4207/14-16-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» прийнятий всупереч вимогам законодавства, а позовні вимоги в частині визнання вказаного наказу незаконним та його скасування підлягають до задоволення. З огляду на особливий статус спірної земельної ділянки її передача в приватну власність є протиправною. Отже, вимога про визнання відповідного наказу відповідача-2 є ефективним засобом правомірного інтересу, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та форми власності. Враховуючи встановлені обставини, спірна земельна ділянка має бути повернута незаконним володільцем, тобто відповідачем-1 на користь держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та НПП «Нижньосульський». Враховуючи те, що оспорюваний наказ є видом правочину, обґрунтованою є необхідність застосування наслідків його недійсності, що полягає, в тому числі, у скасуванні права приватної власності за відповідачем-1 на незаконно набуту земельну ділянку. Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача-1 на земельну ділянку з кадастровим номером 7125185600:02:000:3740, з одночасним припиненням речового права на неї. Щодо правових підстав для повернення земельної ділянки суд зазначає наступне. З урахуванням змісту ст. 178 ЦК України щодо неможливості вільного розпорядження обмеженими в цивільному обороті об`єктами, за правочинами право на майно набувається лише у разі, якщо майно не має передбачених законодавством обмежень в оборотоздатності. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування всупереч вимогам Земельного кодексу України, є неможливим. Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу. У разі протиправної передачі цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Частиною 2 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Земельна ділянка із кадастровим номером 7125185600:02:000:3740 площею 2,00 га, зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем-1, однак в силу вимог закону не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, а тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо спірної земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідача-1 повернути зазначену земельну ділянку у державну власність. Такі доводи також узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу, зокрема належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведені та обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Разом з цим відповідач-1 не позбавлений можливості набути у власність земельну ділянку у встановленому законом порядку за межами НПП «Нижньосульський». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь Черкаської обласної прокуратури понесені нею судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9080,00 гривень, по 4580,00 гривень з кожного.

Outcome: approved