Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

в липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом, в ході розгляду якого неодноразово збільшував позовні вимоги та остаточно просив: визнати протиправним наказ від 22.04.2021 року №93/к директора Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України Янчука О.Б.; скасувати наказ від 22.04.2021 року №93/к директора Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України Янчука О.Б.; поновити [PERSON] на посаді провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області Міністерства юстиції України; зобов`язати директораДержавної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України Янчука О.Б. перевести [PERSON] провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області на рівнозначну посаду в Державній установі «Центр пробації» в Донецькій області; стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 75 719,91 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що оскаржуваним наказом його було звільнено з 05.05.2021 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з перериванням декретної відпустки та виходом на роботу основного працівника. Звертає увагу суду, що з цим наказом не був ознайомлений. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий незаконно, всупереч ч.ч. 1-3 ст. 119 КЗпП України, оскільки з 12.04.2021 року він перебував на лікарняному, а 20.04.2021 року ним було укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу (солдат запасу) строком на 3 роки. Також, позивач зазначив, що 23.04.2021 року йому закрили лікарняний лист та з 26.04.2021 року у нього розпочалася додаткова відпустка, а 27.04.2021 року він отримав контракт від 20.04.2021 року наручно та приступив до виконання своїх посадових обов`язків, а саме: заступив в добовий наряд до 17-00 год. 28.05.2021 року. 29.05.2021 року, як зазначив у позові позивач, разом з копією контракту та із заявою про збереження заробітної плати та місця роботи він звернувся до відповідача, надіславши листа на адресу: м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, 15 (5 поверх).05.05.2021 року на його адресу відповідачем було направлено листа щодо необхідності отримання трудової книжки, а листом відповідача від 26.05.2021 року йому повідомлено, зокрема, що підстав для увільнення від роботи зі збереженням посади, місця роботи та середнього заробітку відповідно до ст. 119 КЗпП України не вбачається. Також у позові позивач зазначив, що з моменту призову на військову службу під час дії особливого періоду, на нього розповсюджуються гарантії, передбачені ч.ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими не передбачено можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 75 719,91 грн., позивач виходив з середньоденної заробітної плати в розмірі 413,77 грн за період з 05.05.2021 року по 01.02.2022 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2021 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін,встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 09.11.2021 року на адресу суду від відповідача Державної установи «Центр пробації» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що на підставі особистої заяви позивача від 20.01.2020 року та подання начальника філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області, наказом Державної установи «Центр пробації» від 03.03.2020 року [PERSON] було прийнято на посаду провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи в Донецькій області з 10.03.2020 року тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника майора внутрішніх справ [PERSON] . У відзиві відповідач зазначив, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або будь-якого волевиявлення працівника, який погодився на укладання строкового трудового договору, коли написав заяву про прийняття на роботу на умовах такого договору. Таким чином, позивач знав про те, що призначення на посаду провідного інспектора та виконання обов`язків за посадою відбувається на певний строк, а саме до моменту виходу (повернення) із відпустки по догляду за дитиною основного працівника - [PERSON] , яка 31.03.2021 року подала рапорт на ім`я директора Державної установи «Центр пробації» про вихід з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06.05.2021 року. Позивач, маючи інформацію щодо майбутнього свого звільнення, будь-яких клопотань (заяв) про можливість залишення (переведення) на іншу посаду не порушував, а отже свідомо йшов на таке звільнення. Також відповідач у відзиві стверджує,що 23.04.2021 року позивача в телефонній розмові повідомлено про надходження оспорюваного наказу та запропоновано прибути до відділу для ознайомлення, при цьому також було надіслано фотокопію зазначеного наказу через месенджер «Телеграм». Враховуючи перебування позивача на лікарняному 23.04.2021 року засобами поштового зв`язку Укрпошта надіслано лист від 23.04.2021 року на його адресу разом з копією оскаржуваного наказу. Відповідач у відзиві звертає увагу суду, що позивач надає недостовірну інформацію стосовного того, що 29.04.2021 року ним надіслано директору Державної установи «Центр пробації» заяву про звільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом у Збройних Силах України разом з контрактом та витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] від 20.04.2021 року №163, оскільки вони фактично були відправлені позивачем засобами поштового зв`язку на адресу відповідача 10.05.2021 року та отримані 13.05.2021 року. Крім того, відповідач вважає, що ситуація яка склалась, напряму пов`язана з тим, що позивач, нехтуючи моральними та етичними нормами, в порушення вимог Кодексу професійної етики персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2017 року, під час перебування на лікарняному, а в подальшому, перебуваючи в додатковій відпустці, знаючи при цьому про майбутнє звільнення, інформацію про укладання контракту та виконання обов`язків за посадою водія-санітара медичного пункту протитанкового артилерійського дивізіону військової частини [NUMBER] навмисно приховав. Як наслідок, створив ситуацію відповідно до якої Центр пробації не мав законних підставі своєчасно прийняти рішення стосовно відсторонення позивача від виконання обов`язків за посадою із застосуванням вимог ст. 119 КЗпП України. Відповідач вважає вимоги позивача про зобов`язання перевести його, у разі поновлення на посаді, на рівнозначну посаду безпідставними та необґрунтованими, оскільки трудовий договір, який був укладений з позивачем є строковим, а відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення може бути закінчення його строку, який вже настав у зв`язку із виходом основного працівника на роботу. Також відповідач вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України. 13.12.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, зокрема, що жодний роботодавець будь-якої форми власності не має законного права звільняти військовослужбовця на час проходження військової служби в особливий період, який діяв на момент незаконного звільнення і діє до цього часу. Вважає, що відповідачем порушено його законні права на працю, передбачені ст. 43 Конституції України. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації). Щодо посилання відповідача у відзиві, що позивачем пропущений строк звернення до суду, позивач вказав, що строки звернення до суду з даним позов не пропущені, оскільки, виходячи із положення ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, зокрема, що перебіг строку звернення до суду починається у разі розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки, на час звернення з даним позовом до суду йому не було вручена його трудова книжка. 23.12.2021 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях відповідач вказав, що виходячи із положень ст. 19 Закону України «Про пробацію» та ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу», до даних правовідносин також застосовується і Закон України «Про Національну поліцію». Позивачта відповідач в судове засідання не з`явилися, про час місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що наказом директора Державної установи «Центр пробації» №54/к від 03.03.2020 року [PERSON] було прийнято на посаду провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області 10.03.2020 року тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника майора внутрішньої служби [PERSON] . Підстава: заява [PERSON] та подання начальника філії. Таким чином, позивач був призначений на посаду на певний строк, а саме до моменту виходу із відпустки по догляду за дитиною основного працівника майора внутрішньої служби [PERSON] . Частиною 1 ст. 21 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час прийняття позивача на посаду) визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про пробацію» визначено, що права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та цим Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 4 ст. 69 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що для тимчасового заміщення посад, що займають поліцейські, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), на період перебування в таких відпустках керівники органів поліції можуть призначати на ці посади інших поліцейських, а також приймати на роботу з призначенням на посади, що займають поліцейські в підрозділах забезпечення, цивільних осіб, у тому числі державних службовців, які мають споріднені спеціальності, з укладенням з ними на цей період строкового трудового договору відповідно до вимог закону. Так, судом встановлено, що майор внутрішньої служби [PERSON] 31.03.2021 року звернулася до директора Державної установи «Центр пробації» з рапортом про вихід з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, в якому просила вважати її такою, що приступила до виконання своїх обов`язків з 06.05.2021 року. Наказом директора Державної установи «Центр пробації» №93/к від 22.04.2021 року [PERSON] звільнено з посади провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області по закінченню строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України 05.05.2021 року. Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Таким чином, позивача було звільнено з посади в зв`язку з виходом на роботу основного працівника - [PERSON] , посаду якої тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, займав позивач. При цьому, судом встановлено, що позивач з 12.04.2021 року по 23.04.2021 року перебував на лікарняному, а згідно наказу Державної установи «Центр пробації» №94/В від 19.03.2021 року з 26.04.2021 року по 30.04.2021 року - у додатковій оплачуваній відпустці. Згідно рапорту заступника начальника Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області від 16.06.2021 року, 23.04.2021 року в телефонній розмові [PERSON] було повідомлено та запропоновано з`явитися до Центрального районного відділу для ознайомлення з наказом. Також в месенджер «Телеграм» було надіслано копію оскаржуваного наказу. Оскільки [PERSON] 23.04.2021 року перебував на лікарняному, на його адресу поштовим зв`язком Укрпошти було направлено копію наказу №93/к від 22.04.2021 року для відома та ознайомлення. Як зазначено у рапорті, станом на 16.06.2021 року позивач для ознайомлення з оскаржуваним наказом не з`явився. В подальшому, листом від 05.05.2021 року заступник начальника відділу по роботі з персоналом повідомив позивача про необхідність одержати трудову книжку або надати письмову згоду для направлення йому трудової книжки на поштову адресу, зазначену у заяві. Додатком до цього листа був оскаржуваний наказ про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний лист разом з копією оскаржуваного наказу позивач отримав 10.05.2021 року. Окрім того, судом встановлено, що під час перебування позивача на лікарняному з 12.04.2021 року по 23.04.2021 року між Міністерством оборони України та [PERSON] 20.04.2021 року було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядовогоскладу на три роки. Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] №163 від 20.04.2021 року солдата [PERSON] призначено наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 20.04.2021 року №99-РС на посаду водія-санітара медичного пункту протитанкового артилерійського дивізіону військової частини [NUMBER] з 20.04.2021 року та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Частиною 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час укладання позивачем контракту) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантується працівникам, прийнятих на військову службу за контрактом, збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Верховний Суд в постанові від 13.06.2018 року у справі №813/782/17 прийшов до висновку, що передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Разом з тим, суд вважає, що, враховуючи правовідносини, які виникли між сторонами у справі, в даному випадку на позивача не можуть розповсюджуватися гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з огляду на наступне. Так, письмовими доказами, наданими відповідачем, підтверджено, що заява позивача від 29.04.2021 року про звільнення його від виконання службових обов`язків на час несення військової служби за контрактом у Збройних Силах України на період з 20.04.2021 року по 20.04.2024 року із збереженням посади та середньої заробітної плати разом з копією контракту від 20.04.2021 року та витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] від 20.04.2021 року була фактично направлена на адресу відповідача 10.05.2021 року, про що свідчить штамп на конверті, в якому були направлені зазначені заява, контракт та наказ, та отримані відповідачем 13.05.2021 року. Таким чином, судом встановлено, що про факт укладання позивачем контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України відповідачу стало відомо лише 13.05.2021 року, а саме після прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача. Із з вказаного суд приходить до висновку, що позивач не вчинив жодних дій щодо своєчасного повідомлення роботодавця про те, що він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. А відтак, суд погоджується з доводами сторони відповідача, що несвоєчасне повідомлення позивачем про укладення зазначеного контракту, останній створив ситуацію відповідно до якої відповідач не мав законних підстав своєчасно прийняти рішення стосовно відсторонення позивача від виконання обов`язків за посадою із застосуванням вимог ст. 119 КЗпП України. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що при прийнятті відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення трудові права позивача не були порушені, оскільки у відповідача була відсутня інформація щодо укладання позивачем контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, а отже, звільнення позивача відбулося із дотриманням встановленого законом порядку. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення та поновлення позивача [PERSON] на посаді провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області Міністерства юстиції України. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання директора Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України Янчука О.Б. перевести [PERSON] провідного інспектора Центрального районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області на рівнозначну посаду в Державній установі «Центр пробації» в Донецькій області, оскільки трудовий договір, який був укладений при прийомі позивача на посаду провідного інспектора є строковим, а відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення може бути закінчення його строку який вже настав із виходом основного працівника на роботу. Отже, своє волевиявлення на укладення строкового трудового договору позивач виявив, коли складав заяву про прийняття його на роботу за строковим трудовим договором, тобто погодився на умови, що трудовий договір буде припинений після закінчення строку, на який він був укладений, а саме: після виходу із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника - [PERSON] . Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, в задоволенні яких суд відмовив, тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Доводи відповідача, що позивачем пропущені строки звернення до суду, оскільки строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення, посилаючись на ту обставину, що позивач отримав копію наказу про звільнення 10.05 .2021 року, а з позовом звернувся 27.07.2021 року, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України ( в редакції, яка діяла на день винесення наказу про звільнення) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У постанові Верховного Суду від 29.10.2018 року у справі № 479/1065/17 зазначено, що: статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду) Відповідачем 05.05.2021 року на адресу позивача було направлено лист про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів, а в разі неможливості надати згоду для її направлення поштою. Разом з цим листом було повторно відправлено копію наказу про звільнення. Відповіді від позивача щодо отримання трудової книжки відповідач не отримав. Верховний Суд, розглядаючи справу № 387/326/20, у постанові від 03.11.2021 року прийшов до висновку, що встановлені у розглядуваній справі обставини та визнання їх позивачем, беззаперечно свідчать про те, що працівник був обізнаним про дату та підставу свого звільнення, однак на неодноразові пропозиції роботодавця отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення, маючи фактичну можливість їх отримати, безпідставно відмовлявся від отримання цих документів.Така поведінка працівника не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.В свою чергу, за обставин розглядуваної справи, роботодавець вживав необхідні заходи та створив належні умови для отримання документів працівником, який діючи на власний розсуд, свідомо відмовився від їх отримання без поважних причин.Колегіясуддів дійшла висновку, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, у даному випадку, необхідно обчислювати із дати коли позивач без поважних причин відмовився отримувати свою трудову книжку і така відмова визнана позивачем, зафіксована роботодавцем та підтверджена належними і допустимими доказами. Як встановлено судом і про це не заперечує відповідач, на час звернення з даним позовом позивач не отримав трудової книжки. Окрім того, матеріалами справи встановлено, що після отримання листа від відповідача щодо необхідності отримання трудової книжки, позивач, реалізуючи своє право на працю, 10.05.2021 року направив на адресу відповідача заяву про звільнення від виконання обов`язків на час несення військової служби за контрактом у Збройних Силах України із збереженням посади та середньої заробітної плати, на яку відповідачем було надано письмову відмову. Враховуючи ту обставину, що позивач після отримання листа щодо необхідності отримання трудової книжки намагався захистити свої права, гарантовані ч. 3 ст. 119 КЗпП України тач. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з 21.04.2021 року приступив до виконання службових обов`язків у Збройних Силах України, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.11.2021 року (справа № 387/326/20), судом не було здобуто доказів, що позивач без поважних причин відмовився отримувати свою трудову книжку і така його поведінка не може бути визнана добросовісною та залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання строку передбаченого ст. 233 КЗпП України, а отже, строки на звернення з даним позовом не пропущені. Крім того, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку безпідставністю позовних вимог, оскільки суд в даному випадку прийшов до висновку, що право позивача не порушене і не підлягає судовому захисту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed