Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат Токар О.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору - 908,00 грн. та витрати на правову допомогу за розрахунком в сумі 8500,00 грн., мотивуючи позов тим, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батьки дитини у шлюбі не перебували та після припинення стосунків, позивач з дитиною виїхала на інше місце проживання. Дитина постійно зареєстрована та проживає разом з матір`ю в квартирі, яка належить на праві власності чоловікові позивача. Позивач повністю дбає про здоров`я, розвиток, навчання та відпочинок сина. Дитина перебуває утриманні позивача, оскільки відповідач аліменти не сплачує та має значну заборгованість. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає та просить суд визначити місце проживання сина з ним, оскільки він про сина ніколи не забував, дбав про нього, літні канікули він проводив з ним. Вони з позивачем домовилися, що вона не буде подавати на аліменти, а він буде допомагати матеріально. Однак позивач звернулася до суду про стягнення з нього аліментів, в той час коли він завжди висилав гроші, подарунки та одяг дитині. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у місті Херсоні ради (орган опіки та піклування) в судове засідання не з`явився, голова ради надіслала до суду заяву, в якій просить розгляд даної справи провести у відсутності представника у зв`язку із значною територіальною віддаленістю від місцезнаходження суду та надала суду висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини. Суд заслухавши сторони та дослідивши письмові докази справи, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити повністю, вимоги позивача законні та обґрунтовані. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.3, ч.1 ст.9, ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1 ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2 ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2010 по 2017 рік. Спочатку сім`я мешкала у м. Херсон - з 2010 по 2011 рік, потім переїхали до м. Умань, Черкаської області, де прожили до 2012 та, врешті, по день припинення відносин, мешкали у м. Ватутіне, Черкаської області. Під час спільного проживання у позивача та відповідача народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). В 2017 після припинення стосунків, позивач вибула разом з сином [PERSON] на постійне проживання до своїх батьків у Херсонську область, Чаплинський район, с. Червона Поляна, що стверджується довідкою (а.с.11), де мешкала до квітня 2021 та в послідуючому, враховуючи, що нею був укладений шлюб з [PERSON] , почала проживати у [ADDRESS] . Весь час малолітній [PERSON] , 2015 року народження, проживав разом з матір`ю та перебував на повному її утриманні. В 2019 році, враховуючи відсутність з боку батька [PERSON] , [PERSON] , будь якої фінансової допомоги на дитину, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, та, відповідно до довідки від 16.08.2021 №17294 (а.с.14,15), виданої Звенигородським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заборгованість по аліментам на день звернення склала 46821,50 грн. Як вбачається з вказаної довідки, боржник взагалі не здійснив жодного платежу за весь період існування виконавчого провадження. Незважаючи на відсутність матеріальної допомоги з боку батька малолітньому сину, позивач ніколи не перешкоджала їх спілкуванню та побаченням. Влітку 2021 [PERSON] завезла на літні канікули сина до [PERSON] та його батьків, які є бабусею та дідусем [PERSON] , погостити, з умовою, що наприкінці серпня забере сина до його постійного місця проживання у м. Херсон. Враховуючи, що [PERSON] виповнилось шість років, позивач, за літній період, оформила документи дитини на вступ до 1-го класу Херсонської гімназії №2, де залишилось пройти медогляд та дитина може приступати до навчання, що стверджується довідками (а.с.16,17). За період перебування [PERSON] у батька, [PERSON] , відносно останнього, враховуючи значний розмір заборгованості по аліментам, виконавчою службою розпочато процедуру застосування до боржника обмежень, як то - заборони виїзду за кордон, заборони керування транспортними засобами, арешт майна, тощо. Дізнавшись про такі обставини, не попереджаючи позивача, [PERSON] , з метою уникнути сплати аліментів, змінив [PERSON] сімейного лікаря, зареєструвавши дитину до Ватутінської міської лікарні Черкаської області, та влаштував сина до Ватутінського ліцею №2, знехтувавши тим, що дитина вже прийнята до іншого навчального закладу. Про такі обставини позивач довідалась коли приїхала забирати [PERSON] після літніх канікул, в серпні 2021. [PERSON] не змогла забрати дитину, так як [PERSON] та його батьки почали чинити їй перешкоди, тримали дитину не пускаючи до матері, а її виганяли з помешкання. Позивач вимушена була звернутись до поліції, але працівники поліції прибувши на місце виклику зазначили, що відібрання дитини та повернення матері не входить до їх компетенції та має вирішуватись у цивільно-правовому полі. Так, починаючи з 2017 коли сину позивача, [PERSON] , виповнилось лише 2 роки, вона одноособово займалась його розвитком, утриманням та вихованням, проходила медогляди та лікувала дитину, влаштувала у дитсадок за місцем свого проживання на той час в с. Червона Поляна, Чаплинського району, Херсонської області. В подальшому, влаштувала дитину до Херсонської гімназії №2. [PERSON] все своє свідоме життя мешкав разом з матір`ю в м. Херсон, та с. Червона Поляна. Він має устаткований режим, коло друзів - однолітків, сестер та братів, і раптова зміна його проживання тягне за собою порушення звичного укладу та необхідність пристосовуватись до нових умов, що порушує охоронювані законом інтереси дитини. Відмова повернути [PERSON] матері, з боку батька, крім іншого, завдає шкоди також і подальшому розвитку сина, адже він мав з 01.09.2021 піти навчатись до гімназії, і якщо дитина не розпочне навчання разом з однолітками, це завдасть йому додаткового стресу та необхідності надолужувати як саме навчання так і адаптацію у колективі однокласників - однолітків. Переслідуючи свої інтереси - уникнення сплати аліментів, [PERSON] , відмовляючись повертати [PERSON] до його постійного місця існування та проживання, шкодить своєму власному сину та спричинює негативні наслідки, які потребуватимуть додаткових зусиль з боку позивача та з боку [PERSON] , щоб відновити звичайний уклад життя. Батько, чотири роки не займаючись розвитком свого сина, не цікавлячись як той живе, які має вподобання, чим харчується та ін.., ніяким чином не зможе так раптово зацікавитись всім тим, що раніше його не турбувало. Крім іншого, відповідач щомісяця від`їздить в іншу місцевість на роботу, де перебуває по 15 днів поспіль і дитина фактично залишається як без матері, так і без батька на тривалі періоди. Бабуся і дідусь не є особами, що несуть батьківські обов`язки та мають права по відношенню до дитини, і, за наявності у матері можливості самостійно виховувати свого сина, неправомірним є позбавлення її такого права, без будь-яких вагомих причин. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.69-70), орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Як наголошує ч.1 ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як передбачає ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як констатовано ч.1-3 ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А тому, суд вважає за необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору - 908,00 грн. та витрати на правову допомогу за розрахунком в сумі 8500,00 грн.. На підставі викладеного, ст.3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ст. 21-22, 24, 51 Конституції України, ст.141, 160-161 СК України, ст.8, 11 Закону України „Про охорону дитинства", пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та

Outcome: approved