Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що посадовими особами Савранської селищної ради у листі від 11.07.2019р., адресованому [PERSON] , яка є співвідповідачем по справі про відшкодування шкоди, завданої затопленням у багатоквартирному будинку, було використано щодо нього, як позивача, образливі висловлювання та висновки негативного характеру, що ганьблять його честь, гідність, підривають соціальну репутацію та суттєво перешкоджають повноцінному захисту його інтересів у вказаній справі. Як стверджує позивач, посадові особи селищної ради 20.03.2017р. склали акт обстеження квартири, в якій він проживає, а вину у її затопленні безпідставно поклали на нього, і розповсюдивши цю інформацію в письмовому вигляді, заподіяли йому суттєвої шкоди. Також відповідач не реагував на його неодноразові усні та письмові звернення про затоплення квартири та про аварійний стан будинку, застосовував по відношенню до нього образи, погрози та залякування. Позивач вважає, що своїми діями та бездіяльністю посадові особи відповідача нанесли йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з їхньою тривалою протиправною поведінкою щодо нього, обмеженням його прав і законних інтересів, а також у душевних стражданнях, яких він зазнав через приниження честі, гідності та соціальної репутації. Посилаючись на доводи, викладені у позові, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування завданої йому шкоди 33000грн. 09.04.2021р. відповідач подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність (а.с.28-31). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, серед яких відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 1 і 2 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частинами 1 і 2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За правилами ч.ч.1 і 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Способом захисту своїх прав позивач обрав відшкодування моральної шкоди, завданої діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування та його посадовими особами. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 ст.1174 цього Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вини завдавача. Заподіяння позивачу моральної шкоди також є предметом доказування та має бути підтверджене ним належними та допустимими доказами відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України. В матеріалах справи міститься копія акту здійсненого за заявою позивача обстеження стану його житлової квартири [ADDRESS] , з метою встановлення відповідності санітарним та технічним вимогам від 20.03.2017р., в якому зазначено, що «На момент перевірки комісійно фактів затоплення не виявлено. Квартира перебуває в занедбаному стані. В усіх кімнатах антисанітарні умови по причині непроведення поточних ремонтів її власником. Водопостачання відсутнє, санвузол в неробочому стані, що може призвести до спалаху кишкових інфекцій та забруднення суміжних квартир. Заява про затоплення безпідставна і надумана. Квартира потребує поточного ремонту та підключення комунікацій (водопостачання та каналізації її власником).» (а.с.3), а також копія листа виконавчого комітету Савранської селищної ради від 11.07.2019р. №Б-278, адресованого мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] , в якому йдеться про обставини, викладені у вказаному вище акті обстеження (а.с.3). У абзацах 1 та 2 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до абзацу 4 п.15 цієї постанови судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Як вбачається з листа виконавчого комітету Савранської селищної ради від 11.07.2019р. №Б-278, адресованого [PERSON] , на який посилається позивач, він є лише відповіддю на її звернення і стосується питань, пов`язаних зі станом будинку, в якому вона проживає, а акт обстеження житлової квартири позивача від 20.03.2017р. був складений за наслідками обстеження, здійсненого за його ж заявою. В матеріалах справи відсутні докази того, що вказана інформація стала доступною іншим особам внаслідок невжиття посадовими особами Савранської селищної ради достатніх заходів конфіденційності, а тому доводи позивача про поширення відносно нього будь-якої інформації є безпідставними. Також, з пояснень допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивача свідків [PERSON] та [PERSON] , який на час складання вищевказаного комісійного акту обстеження стану житлової квартири, в якій проживає позивач, займав посаду заступника селищного голови Савранської селищної ради та був головою цієї комісії, не вбачається, що рішеннями, діями та бездіяльністю органу місцевого самоврядування - Савранської селищної ради позивачу було завдано моральної шкоди. Завдання позивачу моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру або приниження його честі і гідності діями чи бездіяльністю відповідача не знайшли свого підтвердження, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між можливою шкодою і протиправним діянням відповідача, позивачем не було доведено того, що внаслідок дій відповідача він поніс втрати немайнового характеру. До матеріалів справи долучено диск з відображеними на ньому документами, які стосуються технічного стану будинку та житлових приміщень, а також з аудіозаписами розмов (а.с.67). З вказаних аудіозаписів неможливо встановити хто з ким розмовляє. Неможливо встановити за допомогою яких засобів і за яких обставин здійснено запис цих розмов. Крім того, аудіозапис здійснений без згоди відповідача, тобто таємно, що може свідчити про його одержання всупереч вимогам діючого законодавства. На думку суду, зазначений доказ є неналежним і недопустимим в силу вимог ч.1 ст.77 і ч.1 ст.78 ЦПК України. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, належним чином не доведені та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed