Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення збитків у сумі 1 426 120, 55 грн., в рахунок відшкодування в натурі шкоди просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4424880500:14:001:0038, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 27 вересня 2018 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 5777, за умовами якого відповідач зобов`язався до 31.12.2019 року продати позивачеві нерухоме майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить відповідачеві на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 23.01.2012 року виконкомом Валуйської сільської Ради Луганської області, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Станично-Луганське районне бюро технічної інвентаризації» 08.02.2012 року, та записано в реєстрову книгу: 6, номер запису 1451 та земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4424880500:14:001:0038, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку , яка належить відповідачеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯУ № 873840, виданого 24.07.2008 року Відділом земельних ресурсів у Станично-Луганському районі, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010842300210. На виконання умов Попереднього договору позивачем передано відповідачеві аванс у розмірі 100 000, 00 грн. , який входить в рахунок належних з покупця 1 407 000 грн. та передано в позику грошові кошти у сумі 100 000,00 грн., які відповідач мав повернути не пізніше 12.00 години 28 вересня 2018 року. Крім того, 05 січня 2020 року в місті Луганську позивачем в рахунок оплати за нерухоме майно передано відповідачеві додатково суму авансу у розмірі 1 200 000, 00 грн. , який входить в рахунок належних з покупця 1 407 000 грн. В порушення Попереднього договору, основний договір купівлі-продажу до 31.12.2019 року не укладений з вини відповідача, отримані у позику гроші - не повернуті. Вказаними діями відповідача позивачеві спричинені збитки в сумі 1 426 120, 55 грн., які позивач просить відшкодувати шляхом передачі йому у власність належного відповідачеві нерухомого майна. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. 17.02.2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву суду не надав, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач відзив не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідачу на на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 23.01.2012 року виконкомом Валуйської сільської Ради Луганської області, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Станично-Луганське районне бюро технічної інвентаризації» 08.02.2012 року, та записано в реєстрову книгу: 6, номер запису 1451 належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯУ № 873840, виданого 24.07.2008 року Відділом земельних ресурсів у Станично-Луганському районі, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010842300210 належить земельна ділянка площею 0,1000га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4424880500:14:001:0038, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку. Відповідно до копії Попереднього договору від 27 вересня 2018 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецом Р.О. та зареєстрований в реєстрі за № 5777. Згідно із п. 1 Попереднього договору, відповідач зобов`язався продати позивачеві житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4424880500:14:001:0038, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку. Сторони встановили, що основний договір купівлі-продажу мав бути укладений до 31.12.2019 року (п. 3 Попереднього договору). З копії Попереднього договору (п.7) вбачається, що позивачем передано відповідачеві аванс у розмірі 100 000, 00 грн., що входить в рахунок належних з покупця 1 407 000 грн. , та в позику грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., які відповідач мав повернути не пізніше 12.00 години 28 вересня 2018 року. У зв`язку із невиконанням умов п. 3 Попереднього договору щодо укладення основного договору купівлі-продажу до 31.12.2019 року та п. 7 Попереднього договору щодо повернення не пізніше 12.00 години 28 вересня 2018 року позики в розмірі 100 000,00 грн., позивач звернувся до відповідача в порядку, встановленому п. 10 Попереднього договору із письмовим нагадуванням про виконання умов Попереднього договору. З копії нагадування вбачається, що відповідач отримав його особисто 03 січня 2020 року. Таким чином судом встановлено, що 29 вересня 2018 року позивачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за Попереднім договором від 27 вересня 2018 року у сумі 100 000, 00 грн. Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наданими позивачем розрахунками підтверджується, що нарахована за порушення грошового зобов`язання сума 3% річних складає 8120, 55 грн., перерахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції становить 18 000,00 грн. Таким чином, суд вважає доведеним наявність заборгованості відповідача за Попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна частині позики у сумі 126 120, 55 грн. Відповідно до п. 8 Попереднього договору від 27 вересня 2018 року за реєстровим № 5777, якщо Продавець прямо відмовиться від укладення у відповідній до чинного законодавства України формі договору купівлі-продажу вищезазначеного майна (або з вини цієї сторони договір не буде укладений в зазначені в п. 3 цього договору строк), Продавець повертає Покупцю зазначену у п. 7 цього договору суму авансу і сплачує штраф в розмірі 100% від суми, зазначеної в п. 7 цього Договору. Як встановлено судом на підставі копії Попереднього договору від 27 вересня 2018 року за реєстровим № 5777, предметом основного договору купівлі-продажу є нерухоме майно. Згідно із статтею 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із п. 10 Попереднього договору від 27 вересня 2018, у разі невиконання Продавцем свого зобов`язання за попереднім договором, Покупець вправі пред`явити цей договір до стягнення в примусовому порядку. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, має відшкодувати другій стороні збитки, завдані прострочкою, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Тобто винна сторона за попереднім договором зобов`язана відшкодувати збитки. У доктрині права і правозастосовній практиці визнається загальне правило про доступність кредитору позову про виконання зобов`язання в натурі, якщо інше не зрозуміло з договору, закону або не слідує з природи зобов`язання. Частиною ч. 2 ст. 635 ЦК встановлено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Зазначений перелік включає застосуванням відшкодування шкоди як засіб судового захисту. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1). Згідно із частиною другою вказаної статті, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта). Правовим наслідком порушення попереднього договору може бути відшкодування шкоди у натурі - передання речі того самого роду та тієї самої якості, відповідно до положень ч. 4 ст. 22 ЦК України. Право на відшкодування збитків у даному випадку ґрунтується на прямій вказівці закону. Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відшкодування збитків - це один із способів відшкодування майнової шкоди; підставою для відшкодування збитків та шкоди є порушення цивільного права особи. При цьому, як права, що випливає із договору (право на отримання товару, результату виконаної роботи, тощо), так і абсолютного права особи - тобто права, якому протистоїть обов`язок усіх та кожного утримуватися від дій, які порушують це право (право власності, право господарського віддання, тощо). Іншими словами, як при порушенні права, встановленого правочином, так і при порушенні права, наданого та гарантованого законом (абсолютне право), особа має підстави вимагати відшкодування збитків, завданих таким порушенням. Дослідженими судом письмовими доказами підтверджується, що позивачу протиправними діями відповідача спричинена матеріальна шкода у загальній сумі 326 120, 55 грн. Суд вважає недоведеними позовні вимоги в частині спричинення збитків в сумі 1100000,00 грн., оскільки позивачем суду не надано доказів передачі грошових коштів відповідачеві у вказаній сумі за обставин, вказаних в позовній заяві. З врахуванням вищенаведеного, вимоги позову про стягнення матеріальної шкоди в сумі 326 120, 55 грн. та передачі в рахунок відшкодування цієї шкоди у власність позивача нерухомого майна, яке належить відповідачу, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідача на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача.

Outcome: partial