Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

17.10.2019 року директор ТзОВ «Агротехніка» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить звернути стягнення на предмет іпотеки -належну відповідачу квартиру загальною площею 80,6 кв.м, за адресом: [ADDRESS] та гараж загальною площею 21 кв.м., в порядку стягнення заборгованості за договором поставки №В3-Г-1-2-10 від 27.03.2014 року в сумі 1 047 165,78 грн., з яких 374 782,81 грн.-основний боргу та 672382,97 грн.-50% річних, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.10.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом, на час укладення якого позивач мала прізвище та ім`я « [PERSON] », однак такі 11.11.2015 року з невідомих причин змінила на « [PERSON] ». На момент підписання договору іпотеки, сторони визначили заставну вартість предмета іпотеки в сумі 994 540,00 грн. Даний договір було укладено сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язань ТзОВ «СОФІЯЯ» та вимог іпотекодержателя, передбачених Договором поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, додатковою угодою №1 від 11.06.2014 року та додатковою угодою №2 від 21.10.2014 року, які є невід`ємною частиною Основного договору, щодо оплати вартості отриманого товару, сплати неустойки та відсотків за користування коштами. Станом на 02.10.2019 року сума основного боргу перед позивачем за поставлений товар склала 374 782,81 грн., та у зв`язку з порушенням боржником строків розрахунку за товар, позивач нарахував 50% річних за весь період прострочення оплати вартості товару, що складає 672 382,97 грн., останній платіж з погашення заборгованості було здійснено 13.03.2018 року. 20.11.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження, відповідачу та третій особі встановлено строк для подачі відзиву і пояснень. 17.12.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву, який в задоволення позову просить відмовити. Зазначає, що згідно договору іпотеки, відповідач забезпечив виконання третьою особою зобов`язань за договором поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, майном що належить йому на праві власності. В наданих позивачем актах звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2014 року по 20.03.2015 року за 2015 рік не зазначено, що такі стосуються будь-якого договору взагалі та вказаного вище договору поставки зокрема. Акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2016 року по 16.06.2016 року стосується договору поставки, але не відомо , про що саме такий договір, жодного зв`язку саме з даним договором поставки такий не відображає. Вважає, що сума боргу, вказана в акті звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2016 року по 16.06.2016 року в розмірі 1 606 782,91 грн. не відповідає сумі боргу, що зазначені в позовній заяві, що свідчить про відсутність зв`язку з даним договором поставки. Надані позивачем акти звірки взаємних розрахунків є неналежними та недостовірними доказами та не доводять існування в третьої особи заборгованості за договором поставки, виконання зобов`язань по якому було забезпечено майном відповідача. Крім того акт звірки не є первинним документом бухгалтерського обліку. Надані позивачем видаткові накладні підписані в рамках зовсім іншого договору, укладеного між позивачем та третьою особою, та не містять інформації про передачу товару за договором поставки від 27.03.2014 року №В3-Г-1-2-19. Вважає нарахування 50% річних у розмірі 672382,97 грн. незаконним, оскільки п.8.2 Договору передбачено подвійне стягнення пені, спочатку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а потім ще раз у розмірі 50 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення, що прямо суперечить нормам ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». У відповіді на відзив від 03.01.2020 року позивач зазначає, що жодних інших договорів, крім вказаного договору поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, між позивачем і ТзОВ «СОФІЯЯ» не укладалось. Вказання у видатковій накладній, як у первинному бухгалтерському документі, точних реквізитів договору не вимагається, а Акт звірки містить посилання саме на договір №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року. Заперечення відповідача стосовно невідповідності вказаної в акті суми заборгованості сумі позовних вимог не мають правового змісту, оскільки акт відображає суму заборгованості станом на дату його формування, тобто на 16.06.2016 року, оскільки після вказаної дати третя особа здійснювала платежі, тому сума заборгованості змінювалася. Третя особа пояснення на відзив на подавала. Ухвалою суду від 10.03.2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] від 02.03.2020 року про закриття провадження у даній справі. Ухвалою від 24.09.2020 року зобов`язано ГУ ДПС у Львівській області надати інформацію щодо діяльності ТзОВ«СОФІЯЯ», індивідуальний податковий номер [NUMBER] , юридична адреса: м.Львів, вул.Володимира Великого,18. Ухвалою від 12.02.2021 року посправі призначено комплексну почеркознавчо-технічну експертизу та зупинено провадження у справі. Ухвалою від 22.06.2021 року поновлено провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду та викладених у відповіді на відзив. Зазначив, що для забезпечення виконання зобов`язань ТзОВ «СОФІЯЯ» (3-я особа) та вимог ТзОВ «Агоротехніка», передбачених договором поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, додаткових угод і додаткових договорів до нього, було укладено договір іпотеки з відповідачем. Станом на 02.10.2019 року сума основного боргу за поставлений товар згідно даного договору складала 374782,81 грн., та було нараховано штрафні санкції передбачені договором. Позивач вже звертався до суду у серпні 2016 року з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Однак ним було вибране невірний спосіб захисту порушеного права, тому з цих підстав в позові було відмовлено рішенням суду від 24.07.2019 року та одночасно зазначено, що це не позбавляє можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб. Тому було подано даний позов. Просить врахувати, що з 2016 року, коли позивач вперше звернувся до суду, судова практика зазнала значних змін, тому строк звернення до суду слід вважати таким, що не пропущений з поважних причин. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, зокрема, що видаткові накладні № 1601 від 20.03.2015 року, №2142 від 15.04.2015 року, №949 від 03.04.2016 року не були підписані уповноваженою особою ТзОВ «СОФІЯЯ» - [PERSON], як і акт звірки, у якому погоджено суму заборгованості. Крім того, неправомірно застосовано подвійне стягнення пені. Видаткові накладні, надані позивачем, не стосуються договору поставки від 27.03.2014 року №В3-Г-1-2-19, оплати були здійснені на виконання іншого договору, укладеного з відповідачем. А також позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки довідався про порушення свого права ще у липні 2016 року. Представник третьої особи ТзОВ «СОФІЯЯ» - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив та пояснив, що між ТзОВ «СОФІЯЯ» та ТОВ «Агротехніка» було укладено договір поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, та пізніше було підписано додаткову угоду №1 від 11.06.2014 року і №2 від 21.10.2014 року. Протягом 2014-2016 років між сторонами цього договору тривали господарські відносини, неодноразово здійснювалися поставки продукції та проводилися оплати. Видаткові накладні № 1601 від 20.03.2015 року, №2142 від 15.04.2015 року, №949 від 03.04.2016 року містять підпис невідомої особи, який не належить директору ТзОВ «СОФІЯЯ» - [PERSON] та не підтверджують факт поставки продукції на суму 325938,80 грн., та що до складу суми позовних вимог нараховано 50% річних у розмірі 672 382,97 грн., яка була нарахована з суми основного боргу 374782,81 грн., що не відповідає дійсності. Крім того, нарахування 50% річних здійснено з порушенням норм чинного законодавства. П.8.2 договору передбачено подвійне стягнення пені, спочатку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а потім у розмірі 50 % річних від простроченої суми за кожен день прострочення. Такі умови договору прямо суперечать нормам закону. Крім того він, як директор ТзОВ «СОФІЯЯ»,не підписував акт звірки. Тому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, суд встановив наступне. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, 27.03.2014 року ТзОВ «Агротехніка» (постачальник) та ТзОВ «СОФІЯЯ» (покупець) було укладено договір поставки В3-Г-1-2-19, згідно якого постачальник зобов`язується поставляти покупцеві товар, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та за цінами, викладеними у Додатках до цього договору, які є невід`ємною частиною даного договору. Під додатками до цього договору маються на увазі додаткові угоди, специфікації, додатки, узгоджені постачальником замовлення покупця, рахунки та видаткові накладні, які видаються постачальником. Поставка товару здійснюється окремими партіями. Суд звертає увагу, що покликання представника відповідача на можливе укладення іншого договору, а не договору поставки від 27.03.2014р., між ТзОВ «Агротехніка» та ТзОВ «СОФІЯЯ» за вказаними вище номером, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Зокрема, представником відповідача не надано жодних доказів існування (укладення) будь-якого іншого, крім даного договору поставки, на виконання якого видавались наявні у матеріалах справи видаткові накладні, які є додатками до договору. При тому, представник третьої особи підтвердив факт укладення саме договору поставки за №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року. 22.10.2014 року ТзОВ «Агротехніка» (іпотекодержатель) уклало з [PERSON] (Іпотекодавець) , як майновим поручителем ТзОВ «СОФІЯЯ», нотаріально посвідчений договір іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань ТзОВ «СОФІЯЯ» (покупець) та вимог іпотекодержателя передбачених договором поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, додатковою угодою №1 від 11.06.2014 року та додатковою угодою №2 від 21.10.2014 року, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, які є невід`ємною частиною основного договору, стосовно оплати вартості отриманого товару, сплати неустойки та відсотків за користування коштами. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира загальною площею 80,6 кв.м. за адресом [ADDRESS] та гараж загальною площею 21 кв.м., який є складовою частиною зазначеного вище нерухомого майна, та які належать Іпотекодавцю на праві власності з 21.10.2014р. На час прийняття рішення даних про можливе розірвання даного договору чи визнання його недійсним, суду не надано, а тому такий суд вважає дійсним. Згідно свідоцтва про зміну прізвища серії [NUMBER] , виданого Личаківським відділом ДРАЦС Львівського МУЮ від 11.11.2015 року, актовий запис №41, [PERSON] змінила прізвище, ім`я, по-батькові на [PERSON] . Порушенням зобов`язання, у відповідності до статті 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання. Згідно зі статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1 та 3 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Закон України «Про іпотеку»( надалі-Закон) є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки. Згідно зі ст.1 Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до статті 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання покупцем основного зобов`язання , іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В пункті 5.3 договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса; у позасудовому порядку приймає предмет іпотеки у свою власність чи продає предмет іпотеки від свого імені; в будь-якому іншому порядку дозволеному чинним законодавством. Згідно зі статтею 11 Закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки , майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Відповідно до статті 35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Тому посилання представника відповідача на неотримання його довірителем претензії щодо сплати ТзОВ «СОФІЯЯ» суми заборгованості за наданий товар згідно договору поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, не є перешкодою для звернення позивача до суду. Як вбачається з акту звірки взаємних розрахунків станом за період 01.01.2016 -16.06.2016 між ТзОВ «Агоротехніка» і ТзОВ «СОФІЯЯ» за договором В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року заборгованість складає 1 606 782,81 грн. Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи від 16.06.2021 року №1171, відбиток печатки ТзОВ «СОФІЯЯ» в акті звірки взаємних розрахунків станом за період 01.01.2016-16.06.2016 між ТзОВ «Агротехніка» та ТзОВ «СОФІЯЯ», нанесено способом високого друку, рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою за допомогою водорозчинних чорнил чи штемпельної фарби. Відбиток печатки нанесений з друкуючої форми печатки ТзОВ «СОФІЯЯ», експериментальні зразки відбитків якої були надані для проведення порівняльного дослідження. Судом встановлено наявність відбитку печатки третьої особи на спірному акті та, враховуючи, що ТзОВ «СОФІЯЯ» несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, сумніви у достовірності даного акту відсутні. Доказів вибуття печатки з володіння ТзОВ «СОФІЯЯ» (втрата, пошкодження, викрадення чи інше) суду надано не було. Щодо відсутності підпису уповноваженої особи - директора ТзОВ «СОФІЯЯ» [PERSON] на видаткових накладних № 1601 від 20.03.2015 року, №2142 від 15.04.2015 року, №949 від 03.04.2016 року, то слід зазначити, що згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №1178/2520 від 16.06.2021 року, підпис від імені [PERSON] , розташований у графі : «Отримав (ла)» на видатковій накладній №1601 від 20.03.2015 року, виконаний самим [PERSON] ; підписи від імені [PERSON] , розташовані у графі «Отримав (ла)» на видаткових накладних: №2142 від 15.04.2015 року, №949 від 03.04.2016 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON] » розташований у графі: «Від Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯЯ» на акті звірки взаємних розрахунків станом за період з 01.01.2016 - 16.06.2016 між ТЗОВ «Агоротехніка» та ТзОВВ «СОФІЯЯ», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Як вбачається з відповіді ГУ ДПС у Львівській області №8739/9/13-01.04.13 від 05.11.2020 року, ТзОВВ «СОФІЯЯ» податкову накладну №503 від 20.03.2015 року включала в декларацію за березень 2015 року; податкову накладну №278 від 15.04.2015 року включала в декларацію за квітень 2015 року; а податкову накладну №37 від 03.04.2016 року до складу податкового кредиту не включала. Таким чином, дві спірні видаткові накладні були відображені у податковому обліку ТзОВ «СОФІЯЯ» та включені до податкового кредиту. Тому заперечення стороною відповідача щодо даних видаткових накладних № 1601 від 20.03.2015 року, №2142 від 15.04.2015 року не приймається до уваги судом та спростовується наявними доказами. Крім того, згідно із положеннями Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (ч.2 ст. 9). Таким чином суд приходить до переконання, що спірний акт звірки взаємних розрахунків станом за період 01.01.2016-16.06.2016 між ТзОВ «Агротехніка» та ТзОВ «СОФІЯЯ» було схвалено та підписано третьою особою; суму заборгованості, вказаному у ньому - погоджено. Суперечності щодо узгодженої суми заборгованості виникли після звернення позивача до суду та є способом захисту відповідача. Розрахунку заборгованості за договором поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року стороною даного договору - третьою особою ТзОВ «СОФІЯЯ», а також стороною відповідача, суду надано не було. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019, прийнятій у справі № 904/4156/18 зазначила, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. Стороною відповідача не надано доказів визнання недійсним п.8.2 договору поставки №В3-Г-1-2-19 від 27.03.2014 року, яким передбачено відповідальність за порушення термінів оплати товару - сплату покупцем пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом затримки платежу, від суми боргу за кожен день прострочення, а також вартість товару з врахуванням встановленого індексу інфляції та 50% річних від простроченої суми за кожен день затримки платежу. Покликання сторони відповідача на застосування позовної давності щодо позовних вимог та відмови у задоволенні позову, оскільки позивач довідався про порушення свого права у липні 2016 року, з моменту надіслання на адресу третьої особи претензії про виконання грошового зобов`язання, та що на момент звернення з даним позовом до суду минуло більше трьох років, а також непереривання перебігу такого строку зверненням до суду у 2016 році, суд до уваги не приймає. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Приписами норм ч.2 та ч. 3 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач . Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, позивач довідався про порушення свого права у липні 2016 року та 09.08.2016р. звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області, рішенням якого від 24.07.2019р. відмовлено у задоволенні даних позовних вимог з підстав, що позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначений договором іпотеки як позасудовий. Зокрема , суд прийшов до висновку, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, і з цих підстав відмовив у задоволенні позову, та одночасно зазначив, що це не позбавляє можливості позивача звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб. Рішення набрало законної сили 04.09.2019р. З врахуванням зазначеного та приписів ст. 264 ЦК України суд вважає, що позивач, звернувшись 17.10.2019 року до суду з даним позовом, не пропустив строку звернення до суду. З огляду на вище наведене та беручи до уваги, що відповідачем і третьою особою не представлено належних доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу заперечення позову, а позивачем подано достатньо доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, які суд вважає належними та допустими, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними, тому підлягають задоволенню. Також з відповідача, у відповідності зі ст.141 ЦПК України, слід стягнути в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у розмірі 15707,49 грн., у виді сплати судового збору.

Outcome: approved