Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

01.07.2021 представник позивача адвокат Альошин В.В. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 80000 грн., 4000 грн. на підставі п. 4 Договору, інфляційні збитки 8096 грн., 3% річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 3734,79 грн., відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України в розмірі 15649,78 грн., а всього 111480,57 грн., та вирішити питання про розподіл судових витрат. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 28.05.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого останній отримав позику від позивача у розмірі 80000 грн., яку зобов`язався повернути у строк до 28.09.2019. Станом на 19.04.2021 відповідач уникає від виконання взятих на себе зобов`язань, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Також, позивач просить стягнути з відповідача кошти відповідно до ст.. 625 ч.2 ЦК України, а саме інфляційні збитки 8096 грн., 3% річних в розмірі 3734,79 грн., відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України в розмірі 15649,78 грн. відповідно до наведених розрахунків у позові, та 4000 грн. на підставі п. 4 укладеного договору. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та своєчасно. Від представник позивача адвоката Альошина В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. В судовому засідання за клопотанням представника відповідача надався строк для мирного врегулювання спору, яким відповідач не скористався. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ Європейський\~суд з\~прав людини\~у рішенні\~від 03.04.2008р.\~у справі\~«Пономарьов проти\~України» (заява\~№3236/03)\~вказує,\~що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження. 01.07.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 10.07.2021 судом здійснено електронні запити до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповідь на які надано 10.07.2021. 10.07.2021 судом надано запит до відділу обліку та моніторингу реєстрації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов до суду 29.07.2021. Ухвалою судді від 25.08.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 17.11.2021 в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про передачу справи за підсудністю відмовлено. Судом встановлено, що 28 травня 2019 між позивачем, прізвище якої змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням шлюбу, та відповідачем було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача гроші у сумі 80000 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 3000 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Харкова на строк до строк до 28.09.2019. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має\~право оспорити\~договір позики\~на тій\~підставі,\~що грошові\~кошти або\~речі насправді\~не були\~одержані ним\~від позикодавця\~або були\~одержані у\~меншій кількості,\~ніж встановлено\~договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний договір позики недійсним не визнавався, та доказів його фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та його не оскаржено в судовому порядку. Вказана позика за договором залишається неповернутою, хоча строк її повернення настав. \~ Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний договір позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів. Частиною 1\~статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, \~у \~такій \~самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, \~що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~ повинна\~довести \~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених статтею\~цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. За приписами\~ст.\~530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею\~610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані грошові кошти за договором позики в розмірі 80000 грн., а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів за вказаним договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена за даним договором, та доказів її повернення до суду надано не було. Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 80000 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. \~ У підпункті а пункту 2 договору позики від 28 травня 2019 року встановлено, що позика є безпроцентною. В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5\~статті 626 ЦК України). У частині першій\~статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій\~статті 1048 ЦК України\~передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. За таких обставин є необгрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 28.05.2019 по 16.04.2021, оскільки безоплатність договору встановлена самими договором позики, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. \~ У договорі позики від 28.05.2019, сторони погодили, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 28.09.2019) позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому позики, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати п`яти відсотків від простроченої суми (п. 4 Договору). За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать. Тлумачення статей 625 та 1050\~ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві п`ять процентів річних від простроченої суми, оскільки вказаний розмір був встановлений самим договором позики. Таким чином, встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позикодавцеві відповідно до пункту 4 Договору п`ять відсотків від простроченої суми, що складає 4000 грн. відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. За розрахунком сторони позивача в його позові, інфляційні витрати відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку становлять 8096,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем спростований належними та допустимими доказами не був, а тому суд погоджується з наведеним розрахунком позивача в позові, та в цій частині позову суд задовольняє позовну вимогу. Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Що стосується вимоги сторони позивача про стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України в розмірі 3734,79 грн., то в даній частині слід відмовити, оскільки вона суперечить ст. 61 Конституції України, та сторона позивача скористалась своїм правом на стягнення п`яти відсотків від простроченої суми, яку вони погодили в п. 4 укладеного Договору позики від 28.05.2019. Таким чином, проаналізувавши вище викладені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 80000 грн. 00 коп., відсотки від простроченої суми відповідно до 4 договору в розмірі 4000 грн., інфляційні збитки в розмірі 8096 грн., а всього 92096 грн. 00 коп., а в решті позову відмовити за наведених вище обставин. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 921 грн. 12 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial