Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить визнати договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений від 21.07.2017 року між [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» - недійсним. Скасувати запис про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що виникло на підставі договору про право користування земельною ділянкою (емфітевзис) від 21.07.2017, укладеного між [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» щодо земельної ділянки площею 2,5484 га кадастровий номер 7121280400:03:002:0432, який внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 23437607 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» негайно передати [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 7121280400:03:002:0432 загальною площею 2,5484 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, в стані придатному для цільового використання. В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 627765, виданого 06 листопада 2007 року позивачу належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 2,55 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. Вищевказану земельну ділянку позивач, згідно договору оренди землі від 26 листопада 2008 року, передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». В подальшому 24 травня 2016 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 26.11.2008 відповідно до якого текст основного договору викладено в новій редакції в зв`язку зі змінами в діючому законодавстві та новими вимогами до договорів. Відповідно до п. 1 додаткової угоди товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку належну позивачу на строк до 31 грудня 2026 року. Всупереч вимогам чинного законодавства ТОВ «НВФ «Урожай» не здійснило заходи спрямовані на державну реєстрацію даного договору оренди землі. Оскільки протягом 2017 - 2020 року позивачу не сплачувалися орендна плата за користування землею він направив претензію - вимогу до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай». 09 липня 2020 року було отримано відповідь на претензію № 03/07-1 від 06.07.2020 року у якій було зазначено «03.06.2016 року Вами отримана орендна плата наперед (за майбутні роки оренди) в сумі 45800,0 грн. (видатковий касовий ордер УЦ 100004089 від 03.06.2016 року)». В лютому 2021 року позивачу відомо, що приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Неллі Борисівною здійснено державну реєстрацію договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017 видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю" Науково-виробнича фірма «Урожай». Вказує, що даний договір емфітевзису від 21.07.2017 року [PERSON] не підписував та про його існування йому стало відомо в лютому 2021 року. Також жодної плати за користування землею, як зазначено у витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «НВФ Урожай» позивач не отримував, а тому договір є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідачем НВФ «Урожай» було подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що дійсно між позивачем та відповідачем був укладений договір емфітевзису від 21.07.2017 року. Згідно п.4.1. вказаного договору за користування земельною ділянкою землекористувач повинен був сплатити власнику 99387,60 грн., які фактично сплатив до реєстрації права емфітевзису, що підтверджено платіжним дорученням №4379420047 від 01.08.2017, у якому чітко вказано призначення платежу «сплата за дог емфітевзису б/н від 21.07.2017». Відповідач не порушував умови договору та прав позивача. Вказують, що твердження позивача про те, що він не підписував договір емфітевзису є безпідставними, позивач за час дії договору жодного разу не заявляв про те, що підпис в договорі не його. Також відповідач вказує, що договір емфітевзису був підписаний саме позивачем так, як він тривалий час виконував вимоги укладеного договору та не заперечував проти використання його земельної ділянки. Крім того, відповідач вказує, що договір емфітевзису, який є предметом даного позову був укладений 21.07.2017 року, а тому на момент звернення до суду сплив строк позовної давності, а тому відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Позивач подав до суду відповідь на відзив у якій вказав, що у договорі вказано невірний кадастровий номер земельної ділянки, а тому як би позивач був присутній на підписанні договору то кадастровий номер був би зазначений правильний. Крім того, у відзиві відповідач не зазначив кому та яким чином посадові особи НВФ Урожай сплатили 99387,60 грн. за договором емфітевзису та не надано жодного доказу на підтвердження такої сплати. Вказує, що договір є сфальсифікований. Вважає твердження відповідача про виконання позивачем умов договору безпідставним так, як про самий договір емфітевзису позивачу відомо не було. Позивач заперечує щодо застосування строку позовної давності так, як про договір емфітевзису йому стало відомо лише в лютому 2021 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено. Просить позов задоволити. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Надав пояснення аналогічні, викладеним у позові. Зазначив, що договір не підписував і про його існування йому відомо нічого не було. Жодних коштів за договором не отримував. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснив, що він працює у відповідача на посаді юрисконсульта. Вказав, що позивач особисто підписував договір і кошти за нього були сплачені останньому. Протягом тривалого часу позивач жодних претензій не мав. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2021 року призначення не відбулося. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 року справу передано для розгляду судді Сакун Д.І. Ухвалою від 23.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. 14.09.2021 року позивач подав клопотання про витребування доказів, клопотання про доручення доказів до матеріалів справи та заяву про виклик свідків. 28.09.2021 року до суду надійшла заява позивача про виклик в якості свідка приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Побіянську Н.Б. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 02.11.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Також викликано в судове засідання свідка [PERSON] та витребувано у ТОВ «НВФ Урожай» належним чином завірені копії фінансових документів. Представник відповідача 18.02.2022 поджав заяву про продовження розгляду справи без його участі. Третя особа приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Н.Б. в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що є працівником відповідача і відповідно до посадових обов`язків здійснював реєстрацію договорів оренди землі, в т.ч. і договору укладеного з позивачем. Для реєстрації договорів ним подається доручення, законом не передбачено наявність обох сторін при реєстрації договору. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 627765, виданого 06 листопада 2007 року відділом земельних ресурсів у Звенигородському районі Черкаської області на підставі рішення суду від 10 жовтня 2007 року (справа № 2-628/07), [PERSON] належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 2,55 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. (а.с.11) Вищевказану земельну ділянку позивач, згідно договору оренди землі від 26 листопада 2008 року, передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». В подальшому 24 травня 2016 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 26.11.2008 відповідно до якого текст основного договору викладено в новій редакції . Відповідно до п. 1 додаткової угоди товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер 7121280400:03:002:0432) загальною площею 2,5484 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк до 31 грудня 2026 року (а.с.12-13) З відповіді на претензію від 06.07.2020 року №06/07-1 та на претензію від 24.07.2020 року №24/07-3 вбачається, що 03.06.2016 року позивач отримав від відповідача орендну плату наперед в сумі 45800.00 грн., що підтверджується касовим ордером УЦ100004089 від 03.06.2016 року (а.с.14,15,97). Позивач [PERSON] у серпні 2020 року звертався до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «НВФ Урожай» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі, зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 року у задоволення позову було відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.12.2020 року без змін (а.с.23-28). 21.07.2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «НВФ Урожай» було укладено договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на строк 35 років з дати державної реєстрації права емфітевзису. Згідно вказаного договору за користування земельною ділянкою землекористувач повинен був сплатити власнику 99387,60 грн. (а.с.46-47). Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 21.07.2017 року [PERSON] передав, а землекористувач ТОВ «НВФ Урожай» прийняв в користування земельну ділянку загальною площею 2.5484 га, кадастровий номер 7121280400:02:002:0085, яка розташована в адмінмежах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, згідно договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 21.07.2021 року (а.с.48). З довідки від 18.03.2020 року №31-23-0.171-303/110-20 виданої міськрайонним управлінням у Звенигородському районі та м. Ватутіному Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області вбачається, що на земельну ділянку площею 2.55 га, яка розташована в адмінмежах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області кадастровий номер згідно державного акту 7121280400:02:002:0085 змінено на 7121280400:03:002:0432 в зв`язку з дублюванням (а.с.63). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21.07.2017 року зареєстрований у реєстрі 15.11.2017 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. (а.с.9-10). З платіжного доручення №4379420047 від 01.08.2017 вбачається, що [PERSON] отримав плату за договоромпро право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21.07.2017 року, що підтверджено платіжним дорученням №4379420047 від 01.08.2017, у якому вказано призначення платежу «сплата зг дог емфітевзису б/н від 21.07.2017». Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Правовідносини, які виникають з правочинів, зокрема договорів, регулюються Цивільним кодексом України; правовідносини, які виникають з приводу оренди землі, також регулюються Земельним кодексом України. У ст. 1 ЦПК України вказано, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного Кодексу України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Стаття 204 Цивільного Кодексу України проголошує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину визначені у статтях з 216 по 235 Цивільного Кодексу України та залежать від причини недійсності правочину. Відповідно до ст.. 395 Цивільного кодексу України Речовими правами на чуже майно є в тому числі право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Згідно ст. 407 Цивільного Кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 Земельного Кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. За вимогами ст. 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Позивач вказує, що договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017 з ТОВ НВФ «Урожай» не підписував, підписи від його імені в графі «Власник» у вказаному договорі та в Акті приймання-передачі земельної ділянки, виконані іншими особами. Проте, доказів вказаному не надав так само як і клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв. При цьому судом позивачеві було роз`яснено наслідки не вчинення відповідних процесуальних дій. Жодних інших доказів на підтвердження того, що підпис у договорі та акті приймання-передачі зроблено не позивачем, а іншою особою, суду надано не було. На інші підстави недійсності оскаржуваного договору позивач не посилався. Крім того, суду не було вказано інших підстав для визнання договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017 та не було надано доказів на підтвердження недійсності такого договору. Відповідач ТОВ НВФ «Урожай» у своєму відзиві на позовну заяву повідомив, що [PERSON] отримав плату за вказаним договором, що підтверджено платіжним дорученням №4379420047 від 01.08.2017, у якому чітко вказано призначення платежу «сплата зг дог емфітевзису б/н від 21.07.2017». Сам [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що отримав вказані кошти, проте не звернув увагу на призначення платежу і вважав, що дані кошти отримані ним за оренду зазначеної ділянки. Щодо доводів позивача про те, що він не подавав на реєстрацію оскаржуваний договір та не уповноважував жодну особу від свого імені здійснювати такі дії, суд ставиться критично, оскільки Законом України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, передбачено, що нотаріус, інші державні реєстратори (виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, районних, районних у містах державних адміністрації) здійснюють реєстрацію прав на підставі поданих документів і при цьому така реєстрація здійснюється за заявою однієї з сторіні присутність обох сторін не визначена як обов`язкова. Таким чином, судом встановлено, що договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017 підписаний [PERSON] , оскільки доказів іншого суду надано не було, спірна земельна ділянка наразі перебуває у користуванні ТОВ НВФ «Урожай», за користування даною земельною ділянкою [PERSON] отримав відповідну оплату. Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Інші доводи позивача не спростовують висновків суду викладених вище. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21.07.2017. Оскільки вимоги про скасування державної реєстрації спірного договору та про повернення земельної ділянки є похідними від вимоги про визнання його недійсним, то, відповідно і вони задоволенню не підлягають. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом цієї норми, у випадку якщо суд не встановить порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до суду, то в позові слід відмовити за недоведеністю позовних вимог без застосування строку позовної давності. У випадку, якщо наявність порушеного права буде доведена, але строк позовної давності пропущено з поважних причин, то лише в цьому випадку порушене право підлягає захисту. Враховуючи наведене та вищевикладені висновки суду - суд відмовляє у задоволенні позову через недоведеність. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема інваліди I та II груп. Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , позивач є інвалідом II групи, а тому звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed