Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У травні 2021 р. [PERSON] а (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про визнання квартири [ADDRESS] (далі також - спірна квартира) її особистою приватною власністю та позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням цієї квартири. Вимоги позову мотивовані тим, що спірна квартира була набута на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 03.06.2014, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер», кошти за яким сплачувались до укладення шлюбу з відповідачем за рахунок власних коштів позивачки. Після припинення шлюбних відносин у 2018 р. відповідач у спірній квартирі не проживає, участі в утримання житла не бере, комунальні платежі не сплачує, його особистих речей у квартирі немає, однак продовжує бути зареєстрованим у ній, чим порушує майнові права позивачки. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався, в судовому засіданні його представник [PERSON] заявив про невизнання позову, проте жодних обґрунтованих заперечень проти вимог позивачки не навів і доказів не надав. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?Ухвалою від 17.05.2021 позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову. ?31.05.2021 від представника позивача надійшов документ про сплату судового збору. (а.с. 38). ?Ухвалою від 03.06.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 30.09.2021 (а.с. 41-42). ?29.09.2021 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с.48), яке суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 02.12.2021 (а.с. 50). ?25.11.2021 від позивача надійшли додаткові пояснення по справі та клопотання про долучення доказі (а.с. 56-74). ?Протокольною ухвалою від 02.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.01.2022 (а.с. 75). ?20.01.2022 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с.79), яке суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 16.02.2022 (а.с. 80). ?В судовому засіданні 16.02.2022 суд заслухав вступні промови сторін, дослідив матеріали справи, вислухав виступ в судових дебатах та вийшов до нарадчої кімнати, після виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. 03.06.2015 [PERSON] (після реєстрації шлюбу " [PERSON] ") та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрували шлюб, актовий запис № 767 (а.с. 8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2019 шлюб сторін розірвано (а.с. 9-11). 03.06.2014 між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» було укладено договір купівлі-продажу № 13-308/к, предметом якого є придбання майнових прав (право набути у власність) на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , продаж якої вчинено за 697 404 грн. (а.с. 18-21). 10.06.2014 ТОВ «ДБК-Партнер» надано [PERSON] довідку про те, що згідно з Договором купівлі-продажу майнових прав № 13-308/к від 03.06.2014 року майнові права на спірну квартиру, оплачено в обсязі. Судом встановлено, що відповідно до акту прийому-передачі майнових прав на квартиру від 10 червня 2014 року продавець передав, а Покупець прийняв в повному обсязі майнові права на квартиру у житловому будинку з наступними характеристиками: житловий будинок за адресою [ADDRESS] , загальна площа 97, 95 кв.м., кількість кімнат 3. (а.с.29) В подальшому 07.07.2015 між сторонами договору купівлі-продажу було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору (а.с. 22). На виконання умов договору позивачка внесла кошти в загальному розмірі 697 404 грн., що становить повну вартість квартири, квитанції перерахунку коштів датовані з 03.06.2014 по 07.06.2014 (а.с. 23-27). 08.08.2015 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру (а.с.31). З 01.10.2016 [PERSON] зареєстрована за адресою квартири: [ADDRESS] . Вказане доводить паспорт позивача та витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва № 74412988 станом на 24.11.2021 року. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (частина 1 статті 69 СК України). За положеннями частини 1 статті 70 цього Кодексу у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пункту 1 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина 1 статті 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення (частина 1 статті 181 ЦК України). Водночас майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, з яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Судом установлено, що усі кошти, вкладені у придбання спірної квартири, були особистими коштами позивачки, оскільки вносились нею до укладення шлюбу з відповідачем. За таких обставин сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти дружини [PERSON] не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві по суті справи аргументів і наданих позивачкою доказів та вищенаведених законодавчих норм суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позову про визнання квартири особистою приватною власністю [PERSON] . За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Частина 1 статті 406 ЦК України визначає підстави, за яких сервітут припиняється. Згідно з цією нормою однією з підстав припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини 2 цієї статті сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З 03.12.2015 у спірній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача, що підтверджується копією його паспорта та витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с. 73-74). Відповідач вселився у спірну квартиру за згодою позивачки і проживав у ній як чоловік власника житла, тобто набув право на користування житлом відповідно до закону. Згідно з даними Акту про підтвердження факту непроживання від 30.09.2021, складеного за участі сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчені головою правління ОСББ "Поетичне", [PERSON] не проживає у спірній квартирі з вересня 2018 р. Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Суду також не надано доказів поважності причин відсутності відповідача у спірній квартирі та наявності між сторонами домовленості або укладення угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. Отже ураховуючи, що сімейні відносини сторін припинилися, а відповідач [PERSON] добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній понад три роки без поважних причин, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення сервітутного права відповідача на користування спірною квартирою. Та обставина, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, залишився перебувати на реєстраційному обліку у спірній квартирі, значення для вирішення даного спору не має, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням чи відмови в цьому. Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального закону та ураховуючи, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Судом установлено, що у зв`язку з розглядом цієї справи позивачка понесла витрати на сплату судового збору в сумі 12 258 грн. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже з огляду на результат розгляду справи, суд покладає на відповідача в повному обсязі сплачений позивачкою судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved