Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним біржового договору купівлі-продажу житла. Просить суд винести рішення, яким визнати угоду від 07.05.1999 року згідно якої спадкодавець відповідачки [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] - продала, а позивачка [PERSON] - купила 3/20 частини житлового будинку під номером [ADDRESS] , яку було укладено на Морській Товарній Біржі (Криворізька філія № 1) за номером 127 - дійсною. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися представник подала суду заяву, у якій просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проводити розгляд справи без застосування технічних засобів. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, не надала суду жодної заяви або клопотання, у зв`язку з чим суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди сторони позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 07.05.1999 року [PERSON] продала [PERSON] 3/20 частини житлового будинку під номером [ADDRESS] . Даний договір купівлі-продажу було укладено за посередницькою допомогою брокерів у Криворізькому філіалі № 1 Морської Товарної Біржи, що підтверджується копією договору (а.с.10). Під час оформлення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі - продажу, сторони домовились про усі істотні умови договору, що відображено в підписаному ними договору купівлі-продажу № 127 від 07 травня 1999 року, при цьому ними обома були виконані всі умови угоди, крім нотаріального посвідчення. На момент укладання цього договору, працівники товарної біржі пояснили сторонам договору, що у відповідності до діючого законодавства, укладений договір зареєстрований на біржі є законним і не потребує нотаріального посвідчення, тож, договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено і зареєстровано тільки на Морській Товарній Біржі на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", в нотаріальній конторі він посвідчений не був, але був зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації. Згідно п. 8 даного договору купівлі-продажу, відповідно до ст. 227 ЦК України, даний договір підлягав реєстрації у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об`єкту нерухомості. [PERSON] на підставі даного договору отримала у Криворізькому бюро технічної інвентаризації реєстраційне посвідчення, про що 20.05.1999 року в реєстраційній книзі № 16дсп, сторінка № 264 зроблено запис № 24654, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення (а.с.11) та довідкою від КП ДОР КБТІ № 181538 від 17.09.2020 року. [PERSON] ( [INFO] ), яка була продавцем спірної нерухомості, та на час оформлення угоди була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, а тому на момент звернення позивачки до суду з цим позовом вже не могла бути відповідачем по справі. Спадкоємцем [PERSON] , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є зазначена відповідачем по справі [PERSON] . (а.с.24). 17.09.2018 року експертом Мамедовим І.Г. складено Технічний паспорт на житло за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12-22). Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який у подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Згідно із ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 1 ст. 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім,ї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вiд 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який до введення в дію ЦК України від 16 січня 2003 року, регулював порядок застосування ст. 47, ч.2 ЦК України від 1963 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені в законі обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсним угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом було встановлено, що сторони договору при укладенні цього договору не були обізнані про обов`язковість нотаріального посвідчення договору, а також враховуючи той факт, що текст договору купівлі-продажу нерухомого майна не містив вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення угоди, покупець вважала правомірним набуття нею права власності на нерухоме майно. Сторонами договору фактично були виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зараз позивач не має можливості скористатися правом власності на нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним. Вирішуючи позовні вимоги, щодо визнання договору купівлі-продажу. укладеного на товарній біржі дійсним, суд виходить з наступного. Пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07. 2004року №1952-ІV, передбачено, що однією із підстав державної реєстрація права власності та інших речових прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищезазначені обставини, та приймаючи до уваги, що сторона позивача позовні вимоги підтримала, наполягає на їх задоволенні, що договір купівлі-продажу не знаходиться в протиріччі з законом, в момент його укладення він був виконаний повністю і до цього часу ніхто не вимагає його розірвання, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушуються, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved