Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

До Оратівського районного суду Вінницької області 30.06.2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до Оратівської селищної ради Вінницької області про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту належності правовстановлюючого документа, визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] в с. Горностаївка, Горностаївського району Херсонської області. При цьому, у свідоцтві про його смерть від 19.11.2002 року, ім`я батька записане [PERSON] , тоді як вірним є [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту щодо розпорядження належним йому на день смерті майном не склав, та позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , оскільки його дочка [PERSON] померла [INFO] , а інших спадкоємців після смерті батька немає. [PERSON] у 1996 році був включений за № 207 до списку громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва», які мали право на приватизацію землі. При цьому, у вказаному списку ім`я батька записане « [PERSON] ». Сертифікат на право на земельну частку (пай) та державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] за життя не отримував, оскільки у 1986 році вийшов на пенсію із колгоспу «50-річчя Жовтня» с. Кошлани, Оратівського району Вінницької області та виїхав на постійне проживання до селища Горностаївка, Горностаївського району Херсонської області. При цьому, на час розпаювання земель у 1996 році батько позивача не був виключений із членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці, Оратівського району Вінницької області. Після смерті батька [PERSON] позивач фактично прийняв у спадщину право на завершення приватизації належної йому в порядку паювання земель, переданих у колективну власність, оскільки після його смерті [INFO] в позивача наявні первісні документи щодо такого права померлого. Перешкодами для нотаріального оформлення права на спадщину є ті обставини, що у списку громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці, Оратівського району Вінницької області та у свідоцтві про народження позивача ім`я померлого батька записане « [PERSON] », а у свідоцтві про його смерть - « [PERSON] ». Таким чином, позивач просить суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] . Встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме списку громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці, Оратівського району Вінницької області, які мали право на приватизацію землі, в частині запису № 207 « [PERSON] » батькові позивача [PERSON] , [INFO] , а також визнати за [PERSON] , [INFO] , право на завершення приватизації та право на одержання відповідного документа про реєстрацію права власності на ім`я позивача розташовану на території Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області земельну ділянку (пай) площею 3,05 умовних кадастрових гектарів з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 31.08.2021 року. Ухвалою суду від 31.08.2021 року відмовлено в прийнятті визнання позову відповідачем Оратівською селищною радою Вінницької області по справі № 141/444/21, продовжено судовий розгляд справи, та відкладено розгляд підготовчого судового засідання справи на 21.09.2021 року. Ухвалою суду від 21.09.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 141/444/21 на тридцять днів з ініціативи суду та відкладено розгляд підготовчого судового засідання цивільної справи № 141/444/21 на 21.10.2021 року. Підготовче судове засідання призначене на 21.10.2021 року відкладено на 18.11.2021 року у зв`язку з неявкою сторін. Підготовче судове засідання призначене на 18.11.2021 року відкладено на 09.12.2021 року за клопотанням позивача. Ухвалою суду від 09.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі № 141/444/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 січня 2022 року. Судове засідання призначене на 04.01.2022 року відкладено на 15.02.2022 року за клопотанням позивача. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце судового засідання, в судове засідання, призначене на 15.02.2022 року не з`явився, жодних заяв чи клопотань до суду від нього не надходило. Оратівська селищна рада Вінницької області, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, повноважного представника до суду не направила, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.06.1954 року, [PERSON] народився [INFO] , в графі «Батько» зазначено [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.11.2002 року, виданого Горностаївським відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонської області, [PERSON] помер [INFO] . Згідно трудової книжки колгоспника № 81, виданої на ім`я [PERSON] , [INFO], останній 1947 року був прийнятий в члени колгоспу «50-річчя Жовтня». А відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, вбачається факт нарахування [PERSON] заробітної плати за період 1980-1984 роки. Крім того, зі змісту списку членів колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці на приватизацію землі вбачається, що за порядковим № 207 записаний [PERSON] . Відповідно до архівної довідки № 452-2/01-22 від 11.07.2018 року, виданої Архівним відділом Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області, в протоколах засідань правління та загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці, Оратівського району Вінницької області за 1992-1996 роки рішення про виключення [PERSON] з членів підприємства немає. Згідно довідки № 452-1/01-22 від 11.07.2018 року, виданої Архівним відділом Оратівської районної державної адміністрації Вінницької області, в протоколах засідань правління та загальних зборів членів колгоспу ім. Сталіна с. Дібровинці Оратівського району Вінницької області за 1947 рік рішення про прийняття в члени колгоспу [PERSON] немає. Відповідно до повідомлення в.о. завідувача Оратівською державною нотаріальною конторою Манус В.В. № 285/01-16 від 27.07.2021 року та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 65745483 від 27.07.2021 року спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не заводилася. Визначаючись щодо встановлених обставин справи та спірних правовідносин, суд керується наступним. Щодо позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення." У п. 7 означеної постанови Пленум ВС України роз`яснив, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як батьком та сином доводиться та підтверджується сукупністю долучених до заяви документів, а тому заява в частині встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню, та встановлення цього факту має для позивача юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація його права на оформлення спадщини і іншого порядку його встановлення немає. Щодо позовної вимоги про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за законом суд керується наступним. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Як вбачається з п.п. 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини, до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР. Отже, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року. Так, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 526 ЦК УРСР). Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР). Частиною першою статті 549 ЦК УРСР 1963 року визначено дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому, ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. При цьому, суду не надано доказів на підтвердження звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, та, як наслідок, наявність обґрунтованої відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії та, відповідно, матеріали справи їх не містять. Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі № 294/1094/17 зазначив, що саме позивач повинен довести, що право, яке він просить визнати за ним у порядку спадкування, набув спадкодавець за життя, а головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 10.01.2019 року у справі №696/1268/16-ц та від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, від 20.02.2020 року у справі №544/1095/18, від 26.11.2018 року у справі №392/1660/16-ц, від 29.05.2019 року у справі №395/268/17-ц. Зокрема, Верховним Судом викладено висновок у постанові від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, про те, що відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. Таким чином, з огляду на вказані обставини та докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що оскільки позивач не надав обґрунтованої відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, не подав суду інших належних та допустимих доказів вступу в управління або володіння спадковим майном, а також не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а тому [PERSON] вважається таким, що її не прийняв згідно положень ст. 549 ЦК УРСР, у зв`язку з чим його права як спадкоємця є не порушеними. З огляду на вказане, позов в частині визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про встановлення факту належності правовстановлюючого документа суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи той факт, що матеріалами справи не доведено наявність у [PERSON] права на завершення приватизації земельної ділянки, а також факту прийняття спадщини позивачем, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення факту належності правовстановлюючого документа - Списку громадян - членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Діброва» с. Дібровинці, Оратівського району Вінницької області, які мали право на приватизацію землі, оскільки встановлення такого факту не потягне за собою ніяких юридичних наслідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2 у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та з урахуванням того факту, що судовий збір у справах окремого провадження залишається без відшкодування, судові витрати по справі № 141/444/21 покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial