Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

В серпні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України (відповідач 1), Національного авіаційного університету (відповідач 2) про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за дні невикористаної відпустку за час вимушеного прогулу, в якому згідно уточненої позовної заяви просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 1 №302-к від 29.07.2021 року «Про припинення контракту від 13.04.2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] », визнати незаконним та скасувати наказ відповідача 2 №672-к від 29.07.2021 року про звільнення [PERSON] з посади ректора Національного авіаційного університету, поновити позивача на посаді ректора Національного авіаційного університету з 29.07.2021 р., стягнути з відповідача 2 середній заробіток за 32 робочих дні вимушеного прогулу в розмірі 59480,96 грн, компенсацію за 45 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 83645,10 грн, стягнути з відповідачів моральну шкоду по 100000,00 грн з кожного та витрати пов`язані з розглядом справи. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 13.04.2018 Міністерством освіти і науки України із позивачем [PERSON] був укладений контракт №І-41 строком на п`ять років з 13.04.2018 по 12.04.2023 Наказом Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] » контракт від 13 квітня 2018 року №І-41, укладений між Міністерством освіти і науки України та [PERSON] припинено 21 жовтня 2020 року та звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] 21 жовтня 2020 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2021 року з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 28.07.2021 р. у справі №761/34584/20 визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. Стягнуто із Національного авіаційного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 124538,26 грн. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету в дохід держави судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі по 1043 грн. 09 коп. з кожного. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі по 43494 грн. 35 коп. з кожного. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. 05 серпня 2021 року позивач отримав поштові конверти від Міністерства та Університету, із вкладенням таких листів: від Міністерства: лист директора Департаменту кадрового забезпечення МОН Н. Фурлет №15/224-21 від 28.07.2021 з копією наказу від 28.07.2021 №301-к про скасування наказу Міністерства від 07.10.2020 № 341-к та поновлення на посаді ректора НАУ; лист директора Департаменту кадрового забезпечення МОН Н. Фурлет №15/226-21 від 29.07.2021 з копією наказу від 29.07.2021 №302-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №1-41 та звільнення [PERSON] »; а від Університету - лист начальника управління кадрів та документообігу С Бондарчука від 04.08.2021 № 01/66 з копіями наказів: про поновлення на посаді ректора Національного авіаційного університету - наказ від 29.07.2021 № 671/к (згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2021 та постанови Київського апеляційного суду 28.07.2021) та про одночасне звільнення з посади ректора з тих самих підстав, що і при попередньому звільненні та визнані судом незаконними - наказ від 29.07.2021 р. № 672/к. Позивач зазначає, що відповідачі згідно судових рішень у справі №761/34584/20 лише формально його поновили 28.07.2021 р. та на наступний день 29.07.2021 р. звільнили повторно, не забезпечивши фактичного допуску до роботи та виконання обов`язків ректора Національного авіаційного університету. При цьому, записи в трудову книжку внесені не були, дані в ЄДРПОУ змінені не були. Вказане, на думку позивача, свідчить про невиконання судових рішень у справі №761/34584/20. Згідно п. 2 наказу від 29.07.2021 р. №302-к позивача повторно було звільнення за невиконання пунктів 13, 16, 19 контракту від 13.04.2018 р. №І-41. Конкретні порушення, як в наказі Міністерства освіти і науки України від 29.07.2021 р. №302-к, так і в наказі Національного авіаційного університету від 29.07.2021 р. №672/к, не зазначені. Крім цього, його не було попереджено за два тижні про звільнення, як передбачено умовами укладеного контракту. Позивач вважає, що відповідачі повторно незаконно і безпідставно достроково припинили дію трудового договору(контракту): без ознайомлення з наказом про поновлення на посаді ректора НАУ; без фактичного допуску мене до роботи з дня поновлення 28.07.2021 року; без проведення засідання експертно-кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників закладів вищої освіти, установ та організацій, що належить сфери управління Міністерства освіти і науки України; з порушенням умов пункту 18 Контракту щодо попередження за 2 тижні; без визначення конкретних умов контракту, які не виконувались чи порушено, що, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачі незаконно видали оскаржувані накази та повторно звільнили позивача 29.07.2021 року з посади ректора Національного авіаційного університету у спосіб, який порушує норми чинного трудового законодавства. Факт умисного невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2021 року з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 28.07.2021 р., на думку позивача, підтверджують дані офіційного сайту Національного авіаційного університету, де розміщені копії наказів НАУ - за підписом ректора [PERSON] , в день поновлення позивача на посаді. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2021 року визначено його середньоденний заробіток - 1858,78 грн, а тому за 32 робочих дні з липня 2021 р. по вересень 2021 р. є підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 59480,96 грн. Також позивач, як ректор університету, має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів, за період вимушеного прогулу з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р. позивачу підлягає виплата компенсації за 45 календарних днів невикористаної відпустки, що становить 83645,10 грн. Крім цього, діями відповідачів щодо незаконного звільнення, тривалого та умисного невиконання рішення суду, невиплати заробітної плати, позивачу заподіяно моральну шкоду. Позивач переживає сильні душевні хвилювання, що призвело до погіршення самопочуття, стану здоров`я, постійних стресів. Моральну шкоду позивач оцінює в 200000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що наказом Міністерства освіти і науки України від 29.07.2021 № 302-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № 1-41 та звільнення [PERSON] » із змінами в редакції наказу Міністерства освіти і науки України від 13.08.2021 №318-к «Про внесення змін до наказу Міністерства освіти і науки України від 29 липня 2021 року № 302-к», позивача звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету 29 липня 2021 року, відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за невиконання підпунктів 13, 15, 16 та 19 пункту 6 Контракту від 13 квітня 2018 року № 1-41, а саме порушення вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки. Вказані накази були направлені позивачу засобами поштового зв`язку. Обставини поновлення позивача на посаді за судовими рішеннями у справі №761/34584/20 не можуть досліджуватись в рамках цієї справи. Крім цього, у справі №761/34584/20 суди не досліджували факт порушення позивачем правил пожежної та техногенної безпеки. Після поновлення на посаді позивач не приступив до роботи, а рішення суду про поновлення на посаді вважається виконаним з дня видання відповідного наказу, що і було зроблено. Сам факт видачі наказу свідчить про виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. За час роботи позивача на посаді ректора Національного авіаційного університету, в період 2018-2020 рр. в Університеті проведено низку перевірок контролюючими органами в сфері пожежної та техногенної безпеки, за результатами яких встановлені численні порушення Правил пожежної безпеки, які стали та могли стати джерелом небезпеки для життя та здоров`я працівників і здобувачів вищої освіти Університету. Вказані порушення зафіксовані відповідними актами та судовими рішеннями за позовами Головних управлінь Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій. Вказані порушення стали підставою для розірвання контракту з позивачем та звільнення його з роботи. Наказ №672-к від 29.07.2021 року про звільнення [PERSON] з посади ректора Національного авіаційного університету є внутрішнім документом та не є тим правочином, який створює для позивача юридичні наслідки. Позивача було законно звільнено з займаної посади, а тому підстави для поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Звертає увагу, що за оскаржуваними наказами від 29.07.2021 р. про припинення контракту та звільнення позивачу нараховано компенсацію за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р., станом на 30.09.2021 р. перед позивачем рахувалась кредиторська заборгованість по депонованій заробітній платі в розмірі 47882,20 грн. Зазначені кошти не були виплачені через відсутність банківських реквізитів позивача, вини університету щодо невиплати вказаної компенсації немає. Моральну шкоду вважає необґрунтованою, звільнення позивача було здійснено з дотриманням законодавства України. У відповіді на відзив позивач зазначає, що Міністерство в процесі звільнення позивача 29.07.2021 р. змінило формулювання та підстави звільнення за наказом №318-к від 13.08.2021 р. Накази про звільнення від 29.07.2021 р. були направлені позивачу поштою, а тому позивач не міг приступити до виконання трудових обов`язків в день видачі наказів. Недоведення факту вручення позивачу наказу про поновлення на роботі та фактичне не допущення до роботи є підставою для поновлення на роботі та виплати середнього заробітку. Зазначає, що подання вищого колегіального органу громадського самоврядування НАУ щодо звільнення позивача 29.07.2021 р. та попередження за два тижні не було. Наказ №672-к від 29.07.2021 р. виданий НАУ незаконно, повноважень на його видання в т.в.о ректора НАУ [PERSON] не було. Крім цього, в НАУ були банківські реквізити позивача для оплати компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки у вересні 2021 р. НАУ виплатило кошти за судовими рішеннями у справі №761/34584/20. У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що за останні чотири роки на території та об`єктах НАУ виникло 16 вогневих випадків. Згідно з пунктом 6.13 Розділу 6 Статуту, ректор Університету може бути звільнений з посади Міністерством освіти і науки України, у тому числі за невиконання умов контракту та вимог Статуту навчального закладу. При вчиненні оспорюваного наказу МОН від 07.10.2020 № 341-к «Про припинення контракту від 13.04.2018 року №1-41 та звільнення [PERSON] » Міністерство виконало обов`язок зазначений в контракті, а саме припинено контракт з 21.10.2020 року. Зазначає, що порушення правил пожежної та техногенної безпеки не було предметом розгляду цивільної справи №761/34584/20. Міністерство при винесенні наказів від 29.07.2021 р. №302-к, та від 13.08.2021 р. №318-к діяло в межах своїх повноважень, підстави для скасування цих наказів відсутні. Вказані накази були направлені позивачу поштою. Звертає увагу на наявність рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.12.2020 р. у справі №640/25587/20, яким відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до Міністерства освіти і науки України, третя особа - [PERSON] , про визнання протиправними та скасування наказів. Моральну шкоду вважає необґрунтованою, не надано доказів порушення прав та інтересів позивача. У відповіді на відзив позивач зазначає, що його фактично не було допущено до роботи, судове рішення про поновлення на роботі виконано не було. Прийняття формального наказу №301-к від 28.07.2021 р. про поновлення відновлює дію умов контракту від 13.04.2018 р. № І-41, а тому дострокове звільнення має бути проведено з дотримання встановлених умов. Звертає увагу на відсутність подання колегіального органу НАУ щодо звільнення позивача і попередження за два тижні про розірвання контракту. Крім цього, відповідач шляхом прийняття наказу №318-к від 13.08.2021 р. змінив редакцію оскаржуваного наказу №302-к, посилання на протокол №33 від 07.10.2020 р. засідання експертної комісії МОН виключено, доповнено формулювання новими підставами для розірвання контракту. Факт невиконання позивачем пунктів контракту не доведено, а звільнення не може вважатись законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконувались чи неналежним чином виконувались працівником. Факт порушення трудових прав внаслідок незаконного звільнення, не допуску до роботи свідчить про заподіяння моральної шкоди. В запереченні представник відповідача 1 зазначає, що подання конференції трудового колективу Університету не обов`язкове для припинення контракту з позивачем. Керівник закладу вищої освіти може бути звільнений з посади: 1) засновником або уповноваженим ним (ними) органом, 2) у зв`язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування. При звільненні позивача 29.07.2021 р. прийнято до уваги порушення [PERSON] , не виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень відповідного органу з техногенної та пожежної безпеки, умови контракту, статуту університету, Закону України «Про вищу освіту». Надані позивачем докази - виписки з медичної картки стаціонарного хворого не стосуються предмету спору та не доводять розмір моральної шкоди. Ухвалою судді від 14.09.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Протокольною ухвалою суду від 26.11.2021 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 09.02.2022 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача 1 про перехід до стадій підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 09.02.2022 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача 1 про закриття провадження у цивільній справі №761/31289/21. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити, стягнути середній заробіток та компенсацію за невикористану щорічну відпустку до моменту ухвалення рішення у справі. Представники відповідачів заперечили щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за наказом Міністерства освіти і науки України №138-к від 13.04.2018 р. призначено [PERSON] ректором Національного авіаційного університету, строком на 5 років з 13.04.2018 р. по 12.04.2023 р., як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» на умовах, викладених у контракті. (а.с. 41 т.1) На а.83-88 с. т.6 - контракт №І-41, укладений між МОН України та [PERSON] . Згідно ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 позов [PERSON] до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] ».Поновлено [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. Стягнуто із Національного авіаційного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 124538,26 грн. Стягнуто із Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету в дохід держави судовий збір у розмірі по 622,69 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. (а.с. 24-27 т.1) Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету в дохід держави судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі по 1043 грн. 09 коп. з кожного. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі по 43494 грн. 35 коп. з кожного. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в даній справі залишено без змін. (а.с. 28-37 т.1) Наказом МОН України №301-к від 28.07.2021 р. «Про скасування наказу від 07.10.2020 р. №341-к» відповідно до п. 12-1 ч.2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.п. 53 п.4 та п.п. 15-1 та 23 п. 10 Положення про МОН України, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 та враховуючи постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 р. №761/34584/20 скасовано наказ МОН України від 07.10.2020 р. №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - 21.10.2020 р. (а.с. 42 т.1) Вказаний наказ направлено [PERSON] засобами поштового зв`язку 28.07.2021 р., отримано ним 05.08.2021 р. (а.с. 41-42 т.6) Наказом МОН України №302-к від 29.07.2021 р. «Про припинення контракту від 13.04.2018 р. №І-41 та звільнення [PERSON] » відповідно до п. 12-1 ч.2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п. 8 ст. 36 КЗпП України, п.п. 53 п.4 та п.п. 15-1 та 23 п. 10 Положення про МОН України, та враховуючи протокол №33 засідання експертно-кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників вищої освіти, установ та організацій, що належать до сфери управління МОН України від 07.10.2020 р. контакт від 13.04.2018 р. №І-41, укладений між МОН України та [PERSON] , припинено 29.07.2021 р., звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] 29.07.2021 р. за невиконання пунктів 13, 16, 19 контракту від 13.04.2018 р. №І-41. Підстава: пункт 21 частини 1 статті 20 Кодексу цивільного захисту України, пункт 8 розділу частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», підпункт 2.2 пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року №1417, абзац 6 пункту 1 розділу 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 серпня 2016 року №974, абз. 4 п.п. 2 п. 15 контракту від 13.04.2018 р. №І-41, п.п. 1 і 8 п. 6.2 розділу 6 та абз. 1 п. 6.3 розд. 6 Статуту Національного авіаційного університету. (а.с. 43-44 т.1) Вказаний наказ направлено [PERSON] засобами поштового зв`язку 29.07.2021 р., отримано ним 05.08.2021 р.(а.с. 43-44 т.6) Наказом МОН України №318-к від 13.08.2021 р. «Про внесення змін до наказу МОН України від 29.07.2021 р. №302-к» відповідно до п. 12-1 ч.2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.п. 53 п.4, абз.1 п.8, п.п. 15-1 п. 10 Положення про МОН України, та у зв`язку з технічною помилкою, внесено зміни до наказу МОН України від 29.07.2021 р. №302-к, а саме: 1) п. 2 наказу викладено в такій редакції: звільнити з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] 29.07.2021 р. відповідно до п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України за невиконання підпунктів 13,15,16 та 19 п.6 контракту від 13.04.2018 р. №І-41, а саме порушення вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки; 2) абзац «Підстава» наказу викладено в такій редакції: Підстава: п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, пункт 21 частини 1 статті 20 Кодексу цивільного захисту України, пункт 8 розділу частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», підпункт 2.2 пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року №1417, абзац 6 пункту 1 розділу 2 Правил пожежної безпеки для навчальних закладів та установ освіти України, п.11, абз. 4 п.п. 2 п. 15 «Дія цього контракту припиняється: 2) до закінчення строк дії контракту у зв`язку з невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом», абз. 2 п. 16 «У разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України» Контракту від 13.04.2018 р. №І-41, п.п. 1 і 8 п. 6.2 розд. 6 та абз. 1 п. 6.3 розд. 6 Статуту Національного авіаційного університету. (а.с. 106 т.1) Наказом Національного авіаційного університету №671/к від 29.07.2021 р. [PERSON] поновлено на посаді ректора Національного авіаційного університету з 22.10.2020 р. з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Підстава- наказ МОН України від 28.07.2021 р. №301-к (а.с. 45 т.1) Наказом Національного авіаційного університету №672/к від 29.07.2021 р. звільнено [PERSON] 29 липня 2021 р. за невиконання п. 13, 16, 19 контракту від 13.04.2018 р. №І-41, п. 8 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерії виплатити компенсацію за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р. Підстава - наказ МОН від 29.07.2021 р. №302-к «Про припинення контракту від 13.04.2018 р. №І-41 та звільнення [PERSON] » (а.с. 46 т.1) Накази Національного авіаційного університету №671/к від 29.07.2021 р., №672/к від 29.07.2021 р. були направлені [PERSON] засобами поштового зв`язку згідно супровідного листа №01/66 від 04.08.2021 р. (а.с. 40 т.1) Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить обов`язковість рішень суду. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків . Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника . КЗпП України не містить визначення поняття поновлення на роботі , як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» . За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату. Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Указаний висновок викладений Верховним Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18). Судом встановлено, що 28.07.2021 МОН України винесло наказ №301-к, яким поновило [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - 21.10.2020 р., а на наступний день 29.07.2021 р. МОН України шляхом видання наказу №302-к від 29.07.2021 р. припинило контакт від 13.04.2018 р. №І-41, укладений між МОН України та [PERSON] , та звільнило з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] . Аналогічним чином Національний авіаційний університет наказом №671/к від 29.07.2021 р. поновив [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з 22.10.2020 р., а в цей же день за наказом №672/к від 29.07.2021 р. звільнило з [PERSON] з посади ректора. При цьому, накази Національного авіаційного університету були направлені [PERSON] згідно одного супровідного листа, що свідчить про те, що [PERSON] не був обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі та йому не було фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Пунктом 18 контракту від 13.04.2018 р. №І-41 передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням сторонами обов`язків, передбачених цим контрактом, він розривається із попередженням за два тижні відповідної сторони. Відповідачем не дотримано вказане положення контракту, попередження про звільнення позивача за два тижні до дати звільнення матеріали справи не містять. При цьому, наявність такого попередження взагалі виключається, з огляду на те, що [PERSON] було поновлено на роботі 28.07.2021, а звільнено 29.07.2021 р. Також, суд погоджується з позицією сторони позивача про необхідність отримання до звільнення подання Конференції трудового колективу Університету при звільненні керівника закладу вищої освіти. Так, відповідно до п.3 ч.2 ст.15 Закону України «Про вищу освіту» засновник (засновники) закладу вищої освіти або уповноважений ним (ними) орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту. Вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти, в свою чергу, є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів) (частина 1 статті 39 Закону України «Про вищу освіту»). У відповідності до підпункту 6.18.1 розділу VI Статуту вищим колегіальним органом громадського самоврядування Університету є Конференція трудового колективу Університету, включно з виборними представниками з числа студентів (курсантів). Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» не передбачено повноважень МОН України на дострокове розірвання контракту з ректором закладу вищої освіти з власної ініціативи за відсутності подання вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти, яким в нашому випадку є Конференція трудового колективу Університету. Докази існування такого подання, станом на 29.07.2021 р., відсутні. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03.04.2019 р. у справі №757/18790/18-ц. Крім цього, відповідно до статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Виходячи із особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору (постанова Верховного Суду від 03.02.2022 р. у справі № 711/7714/19). Звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, та без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №452/970/17, Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 360/921/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 629/3910/17, від 23 січня 2018 року у справі №203/6039/15). Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. Підставою для звільнення [PERSON] 29.07.2021 р. за наказом МОН України №302-к від 29.07.2021 р. з урахуванням наказу МОН України №318-к від 13.08.2021 р. став п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України за невиконання підпунктів 13,15,16 та 19 п.6 контракту від 13.04.2018 р. №І-41, а саме порушення вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки. Так, відповідно до п.15 контракту його дія припиняється:1) із закінченням строку, на який його було укладено; 2) до закінчення строку дії контракту: за угодою сторін; з ініціативи засновника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 КЗпП України і цим контрактом; з ініціативи керівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених ст. 39 КЗпП України та цим контрактом; у зв`язку із невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. П. 16 контракту визначає додаткові підстави припинення контракту, а саме: у разі виникнення або виявлення засновником обставин, передбачених частиною другою ст.42 Закону України «Про вищу освіту». У разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу про працю України. Згідно п.п. 13, 15, 16,19 п.6 Контракту керівник зобов`язаний забезпечити дотримання умов колективного договору, статуту закладу вищої освіти; дотримання закладом вищої освіти вимог законодавства, забезпечення виконання в установлені строки вимог Держфінінспекції та її територіальних органів;виконання закладом вищої освіти вимог законодавства, виконання закладом вищої освіти вимог органів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а також вимог засновника, створення належним умов праці відповідно до вимог законодавства, дотримання прав працівників відповідно до законодавства про працю. Посилання відповідача на обставини встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2020 у справі № 640/25587/20 щодо порушення позивачем вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, суд не приймає до уваги, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2021 р. рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 р. скасовано, провадження у справі №640/25587/20 закрито. Натомість, на думку суду відповідачі не довели порушення [PERSON] підпунктів 13,15,16 та 19 п.6 контракту від 13.04.2018 р. №І-41, зокрема порушення вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, що стало підставою для звільнення останнього. В листі №06-09/2313 від 30.09.2020 р. за підписом [PERSON] , адресованого Директору департаменту кадрового забезпечення МОН України, вказано, які дії вживались позивачем, направлені на забезпечення цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки, виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень уповноважених органів державного управління. (а.с. 93-96 т.6) Крім цього, обставини проведення засідання експертно-кадрової комісії без належного повідомлення [PERSON] було встановлено судовими рішеннями у справі №761/34584/20. Посилання представника відповідача 2 на необхідність застосування у справі висновків Верховного Суду у постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15, суд не приймає до уваги, оскільки під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. У постанові від 30 серпня 2018 року у справі № 463/3091/15, провадження № 61-32076св18, Верховний Суд погодився із висновками судів про відсутність підстав для поновлення на роботі директора ДП Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання , звільненого з підстав, передбачених контрактом, посилаючись на те, що суди дійшли правильного висновку, що з врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а встановлена вина керівника лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу. При цьому, у справі суди встановили порушення позивачем положення підпунктів б та д пункту 26 контракту. У справі № 463/3091/15 та справі № 761/31289/21 правовідносини є подібними, однак у справах встановлені різні фактичні обставини, що формують зміст правовідносин та впливають на застосування норм матеріального права. Варто також зазначити, що Міністерство освіти і науки України шляхом прийняття наказу №9-к від 18.01.2022 р. самостійно скасувало накази МОН України №302-к від 29.07.2021 р., №318-к від 13.08.2021 р., а Національний авіаційний університет шляхом прийняття наказу №55/к від 22.01.2022 р. скасувало наказ від 29.07.2021 р. №672/к про звільнення [PERSON] . Беручи до уваги порушення процедури звільнення [PERSON] , відсутність попередження позивача за два тижні про розірвання контракту, враховуючи обставини поновлення позивача за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20, не доведення відповідачами порушення саме [PERSON] вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки, що стало підставою для його звільнення, суд дійшов обґрунтованого висновку про незаконність наказу Міністерства освіти і науки України №302-к від 29.07.2021 року «Про припинення контракту від 13.04.2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] » та наказу Національного авіаційного університету №672-к від 29.07.2021 року про звільнення [PERSON] з посади ректора Національного авіаційного університету. Між тим, щодо позовної вимоги про скасування вказаних наказів, то вона задоволенню не підлягає, з огляду на те, що вказані накази Міністерством освіти і науки України та Національним авіаційним університетом вже скасовані. Вирішуючи питання про можливість поновлення на посаді [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу варто зазначити наступне. Згідно ст. 235 ч.1, 2 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, судом встановлено, що: 1) рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 поновлено [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020 року. Вказане рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. 2) на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 28.07.2021 МОН України винесло наказ №301-к, яким поновило [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - 21.10.2020 р., та Національний авіаційний університет наказом №671/к від 29.07.2021 р. поновив [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету з 22.10.2020 р. Вказані накази не скасовані та є чинними (доказів протилежного суду не надано). 3) МОН України шляхом видання наказу №302-к від 29.07.2021 р. зі змінами за наказом №318-к від 13.08.2021 р. припинило контакт від 13.04.2018 р. №І-41, укладений між МОН України та [PERSON] , та звільнило з посади ректора Національного авіаційного університету [PERSON] , а Національний авіаційний університет наказом №672/к від 29.07.2021 р. звільнив з [PERSON] з посади ректора. 4) Міністерство освіти і науки України шляхом прийняття наказу №9-к від 18.01.2022 р. скасувало накази МОН України №302-к від 29.07.2021 р., №318-к від 13.08.2021 р., а Національний авіаційний університет шляхом прийняття наказу №55/к від 22.01.2022 р. скасувало наказ від 29.07.2021 р. №672/к про звільнення [PERSON] . Відтак, враховуючи наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі №761/34584/20 про поновлення [PERSON] на посаді ректора Національного авіаційного університету, яке є обов`язковим до виконання, прийняття відповідачами наказів №301-к від 28.07.2021 р. і №9-к від 18.01.2022 року та №671/к від 29.07.2021 р., які є чинними, беручи до уваги обставини скасування відповідачами наказів №302-к від 29.07.2021 р., №318-к від 13.08.2021 р. та від 29.07.2021 р. №672/к, суд дійшов висновку, що повторне поновлення [PERSON] на посаді неможливе, а тому в задовленні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Враховуючи неможливість поновлення позивача на посаді, підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні, а стягнення коштів заробітної плати в предмет даного спору не входило. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за 45 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 83645,10 грн, за період з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р. Частиною шостою статті 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної основної відпустки для посад педагогічних і науково-педагогічних працівників наведена у додатку до Порядку . При цьому тривалість щорічної основної відпустки (28, 42 або 56 календарних днів) залежить від посади, яку обіймає педагогічний або науково-педагогічний працівник, та типу навчального закладу або закладу (установи, організації) іншого напрямку, в якому працівник обіймає цю посаду. Згідно розділу IV Додатку (Заклади вищої освіти, заклади післядипломної освіти, заклади професійної (професійно-технічної) освіти) до Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 346 від 14 квітня 1997 року, право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів має зокрема ректор, директор, завідувач, директор (завідувач) філіалу; проректор (заступник директора), діяльність якого безпосередньо пов`язана з навчально-виховним або науковим процесом; вчений секретар, декан факультету, завідувач: відділення, аспірантури (інтернатури, ординатури), докторантури, виробничої практики, що одночасно виконують в цьому закладі вищої освіти, закладі післядипломної освіти, закладі професійної (професійно-технічної) освіти педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми Отже, за змістом наведених норм, ректор вищого навчального закладу має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів за умови одночасного виконання в цьому вищому навчальному закладі педагогічної роботи обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми. Враховуючи те, що [PERSON] у спірний період не виконував в Національному авіаційному університеті педагогічну роботи обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми, підстави для нарахування компенсації за невикористу відпустку, виходячи з щорічної основної відпустки тривалістю 56 днів, відсутні. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 26.06.2019 р. у справі №425/1228/16-ц. Наказом Національного авіаційного університету №672/к від 29.07.2021 р. бухгалтерії необхідно виплатити [PERSON] компенсацію за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р. У відзиві на позов представник Національного авіаційного університету фактично не заперечує наявність заборгованості перед [PERSON] в розмірі 47882,20 грн, як компенсації за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22.10.2020 р. по 29.07.2021 р. Суд погоджується з вказаним розміром компенсації за невикористану за невикористану щорічну відпустку, яка підлягає стягненню на користь позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди варто зазначити наступне. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто підставою для відшкодування моральної шкоди є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси (постанова ВС від 24.12.2021 р. у справі № 522/19134/19). Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року справа № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Верховний Суд України указав, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.. Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21.10.2021 р. у справі №826/2778/14. Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). В обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди (200000 грн) позивач посилався на тривалість та складність процедури відновлення його порушеного права, що призвело до погіршення самопочуття, стану здоров`я, постійних стресів. На підтвердження погіршення стану здоров`я були надані довідка КНП «Київська міська клінічна лікарня №8» від 14.07.2021 р., виписки з медичної карти стаціонарного хворого №5054, №20/1/1956, 57/2021, витяг з медичної карти стаціонарного хворого №6523 (а.с. 47, 48-49 т.1, 106-120 т.6) Суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, є стягнення на користь [PERSON] з Національного авіаційного університету та Міністерства освіти і науки України моральної шкоди у розмірі по 5 000 грн. 00 коп. з кожного Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним наказу Міністерства освіти і науки України №302-к від 29.07.2021 року «Про припинення контракту від 13.04.2018 року №І-41 та звільнення [PERSON] » та наказу Національного авіаційного університету №672-к від 29.07.2021 року про звільнення [PERSON] з посади ректора Національного авіаційного університету, стягнення з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] коштів компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі - 47 882 грн. 20 коп. , стягнення з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі - 5 000 грн. 00 коп, стягнення з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі - 5 000 грн. 00 коп. Розподіляючи судові витрати суд керується наступним. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно ст.141 ЦПК України потрібно стягнути із Національного авіаційного університету на користь [PERSON] судовий збір в розмірі - 1527 грн. 38 коп. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір №21/12/2020 від 21.12.2020 р. про надання правничої (правової допомоги), укладений з адвокатом Шиовим М.Ю., акт №1 від 08.12.2021 р. приймання-передачі наданих послуг до договору №21/12/2020 від 21.12.2020 р., за яким вартість наданих послуг адвокатом Шишовим М.Ю. становить 69500,00 грн, деталізація наданих послуг адвоката Шишова М.Ю., рахунок №1 на оплату послуг, акт №1 від 08.12.2021 р. приймання-передачі наданих послуг до договору №1-І від 12.03.2021 р.,за яким вартість наданих послуг адвокатом Лісовим О.О. становить 21000,00 грн, деталізація наданих послуг адвокатом Лісовим О.О., рахунок №1 на оплату послуг. Відповідач 2 подав заперечення щодо витрат на правничу допомогу, зазначає, що доказів оплати послуг адвокатам Шишову М.Ю., Лісовому О.О. не надано, договір про надання правової допомоги з адвокатом Лісовим О.О. не надано, розмір витрат на правничу допомогу не співмірний з критеріями реальності та витраченого часу. В постанові Верховного Суду від 19.01.2022 р. у справі № 354/162/19 зазначено, що відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа № 554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц). Разом із тим в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження сплати коштів у рахунок витрат на правничу допомогу, не надано належним чином оформлених документів, які б свідчили про оплату [PERSON] послуг адвокатів Шишова М.Ю., Лісового О.О., а саме платіжних документів (квитанцій тощо), як і не надано договору на правничу допомогу, укладеного з адвокатом Лісовим О.О. З огляду на викладене, підстави для стягнення коштів правничої допомоги на теперішній час відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: partial