Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 25.03.2017 року вона прибула до кінного клубу «MonAmi» разом з іншими людьми для кінної прогулянки. Час та місце прогулянки було заздалегідь обумовлено з відповідачем по телефону, яка представилась менеджером клубу. Жодних інструктажів щодо техніки безпеки та поводження з тваринами проведено не було, спеціального захисного обладнання не надавалось. Під час прогулянки позивач звертала увагу працівників клубу, що кінь почав поводити себе агресивно та намагався її скинути, однак її прохання про допомогу залишились проігнорованими. Через 10 хв. кінь скинув [PERSON] на землю та остання впала на спину. [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості через недбале ставлення службових осіб кінного клубу «MonAmi» до виконання своїх посадових обов`язків. За фактом спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості було відкрито кримінальне провадження. Після отримання вказаних ушкоджень звичний уклад життя позивача докорінно змінився. Позивач відчувала постійний гострий біль в області хребта, не могла працювати, відвідувати заходи та протягом тривалого часу знаходиться в лікарні. Лікування та реабілітація вимагали чималих грошових витрат. Розмір душевних страждань позивач оцінює у 100 000 грн. Під час допиту у кримінальному провадженні [PERSON] визнала, що вона є власником коня, який скинув [PERSON] 25.03.2017 року, та який є джерелом підвищеної небезпеки, тому шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її заподіяла. Просить суд позов задовольнити, стягнути з відповідача на її користь 100 000, 00 грн. моральної шкоди. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, кінь не є джерелом підвищеної небезпеки, а є свійською твариною. У позові вказано, що тілесні ушкодження виразились у переломі хребта, натомість, згідно виписки позивачу встановлено діагноз закритий перелом поперекового відростку з правої сторони. У момент заподіяння шкоди володільцем коня була позивач, яка тимчасово володіла конем, а саме здійснювала кінну прогулянку на коні верхи та самостійно ним управляла, тобто повинна була розраховувати на власну майстерність управління конем, позивач діяла на власний ризик та не могла не усвідомлювати можливість виникнення небезпеки, пов`язаної із такою розвагою як кінна прогулянка. Позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діями відповідача, а також що вона отримала тілесні ушкодження саме внаслідок падіння з коня, а не пізніше іншим чином. У позові не вказано, у чому полягає протиправність дій відповідача, якої не було на місці події. Сам факт існування кримінального провадження не є доказом вини особи, більш того кримінальне провадження наразі закрите. У позові відсутнє обґрунтування розміру заподіяння моральної шкоди. Просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідь на відзив зі сторони позивача до суду не надходила. Ухвалою суду від 22.04.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків та представника відповідача про витребування у Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області належним чином засвідченої копії постанови слідчого від 13.12.2018 про закриття кримінального провадження №12017220480001910 від 19.04.2017. Представник позивача [PERSON] адвокат Казьонний Р. В. в судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] під час розгляду справи надала усні пояснення, також підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лежнін В. І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши доводи учасників процесу, викладені у письмових заявах по суті справи, та вислухавши доводи, надані під час судового розгляду, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що 25.03.2017 року позивач [PERSON] разом зі своїми знайомими взяла участь у кінній прогулянці, яка була замовлена заздалегідь позивачем засобами телефонного зв`язку за телефоном, вказаним на сайті кінного клубу "Mon Ami" (надалі КК "Mon Ami"). Зазначений клуб надає послуги щодо організації та проведення кінних прогулянок, уроків верхової їзди, фотосесії тощо. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 03.07.2018 та не заперечується сторонами власником КК "Mon Ami" є [PERSON] , що здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з наданням послуг кінного клубу. [PERSON] є волонтером, яка надає в оренду коней, володільцем яких вона є, кінному клубу КК "Mon Ami". При цьому 25.03.2017 року під час здійснення кінної прогулянки позивачем [PERSON] не знаходилась на території кінного клубу. Даний факт підтвердила як позивач під час надання усних пояснень так і допитаний свідок [PERSON] , який здійснював прогулянку верхи на коні разом з позивачем. Позивач отримала коня, якого надав інструктор, та почала прогулянку верхи, сидячи самостійно на ньому, разом з іншими учасниками групи. Приблизно через 10 хвилин після початку прогулянки позивач впала з коня та опинилася на землі, сильно вдарившись спиною. З пояснень позивача причиною падіння є те, що кінь її скинув, адже поводив себе агресивно та нервував. Після падіння позивачу була надана первинна медична допомогу та вона потрапила до лікарні, де знаходилась з 25.03.2017 по 31.03.2017 з діагнозом закритий перелом поперечного відростка четвертогопоперекового хребця, що підтверджується копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О. І. Мещанінова О. І.» (а. с. 10-11). Також, матеріали справи містять виписку із медичної карти амбулаторного хворого №58183, видану КНП «Міська поліклініка №5» ХМР від 21.05.2021, з якої вбачається, що повний діагноз (основне захворювання, супутні захворювання та ускладненя) [PERSON] наступний: стан після закритого перелому поперечного відростка четвертого поперекового хребця (25.03.2017), внемозкова пухлина (менінгіома?) правої лобної області, розповсюджений остеохондроз хребта, синдром хребцевої артерії, тривожний розлад. Захворіла зі слів 25.03.2017, коли впала з коня, пройшла стаціонарне лікування в Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О. І. Мещанінова О. І.» з 25.03.2017 по 15.04.2017, після чого спостерігалась амбулаторно у нейрохірурга, невролога, терапевта, проходила медикаментозну, немедикаментозну (массаж) терапію. Проходила МРТ головного хребта: 02.11.2017 остеохондроз шийного відділу хребта, проходила МРТ головного мозку: 11.09.2017 року, 05.08.2020: внемозкова пухлина (менінгіома?) правої лобної області без динаміки (а. с. 147-148). Вказаний доказ суд не приймає до уваги, оскільки в цій виписці крім ушкоджень, які були отримані 25.03.2017, зазначені захворювання, які були виявлені пізніше, в тому числі під час обстежень у вересні та листопаді 2017 та серпні 2020, та які не підтверджуться іншими доказами. За твердженням позивача, причиною падіння була агресивна поведінка коня, зауваження щодо якої вона висловлювала інструктору, який ніяк не відреагував на це. Інструктаж перед початком прогулянки проведений не був, тільки повідомили про загальні вимоги та про тривалість прогулянки. Свідок [PERSON] надав свідчення про те, що він особисто усно домовився про кінну прогулянку засобами телефонного зв`язку (що не збігається з поясненнями позивача) і прибув разом з позивачем та іншими особами до кінного клубу. Коней вони не обирали завчасно, інструктор повідомив, що коні спокійні. Вони спочатку зачекали, коли закінчить прогулянку попередня група, потім почали кінну прогулянку кожен самостійно верхи, інструктор був присутній разом з групою та їхав поруч. Через відстань приблизно 200 м він почув як кінь позивача почав ржати, потім нахилився вперед, вдарив головою та підкинув позивача, після чого позивач перелетіла через нього та впала попереду. Крім того, судом також досліджено копію постанови слідчого Шевченківського\~відділу поліції\~Головного управління\~Національної поліції\~в Харківській\~області Германова\~Д.М. від 13.12.2018 року про закриття кримінального провадження №12017220480001910,\~яку суд\~вважає належним\~та допустимимдоказом, та на підставі якого суд встановлює наступні обставини. Так, відповідно до постанови від 13.12.2018 року кримінальне провадження №12017220480001910, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 128 Кримінального кодексу України (необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження) закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 128 Кримінального кодексу України (а. с. 157-159). У постанові слідчого вказано, що у якості свідків допитані: [PERSON] , який здійснював прогулянку верхи на конях разом з потерпілою та волонтери КК «Мон Амі» [PERSON] та [PERSON] , а також власник КК «Мон Амі» [PERSON] , які в своїх показаннях підтвердили факт падіння [PERSON] з коня під час верхової їзди 25.03.2017 року, вказавши на те, що остання не впоравшись з управлінням коня впала, не втримавши рівновагу на ньому, внаслідок чого отримала ушкодження. Крім цього, органу досудового розслідування власником коня, з якого впала потерпіла, надано відповідний паспорт коня, а також документи і відеозаписи, які вказують на те, що кінь неодноразово використовувався на кінних прогулянках під час навчання їзди верхи, як дорослими так і дітьми, при цьому поведінка коня була спокійна та слухняна. Також, постанова слідчого містить посилання на допит свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що разом з ними під час кінної прогулянки, коли сталася подія, у групі знаходились інструктори, які на питання як керувати конем їм пояснювали та розповідали і знаходились поряд. Посторонніх осіб, які могли впливати на коня, який скинув [PERSON] , не було. У постанові зазначається, що 05.02.2018 року у вказаному кримінальному проваджені допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що кінний клуб «Mon-Ami» здійснює волонтерську та благодійну діяльність, пов`язану з кінними прогулянками. Адміністрація клубу під час здійснення кінної прогулянки з клієнтом в усній формі укладає договір прокату коня на певний час, відповідальність внаслідок нещасного випадку несе клієнт самостійно, так як йому передано на прокат коня. При цьому роз`яснюються правила поведінки на коні та техніка безпеки в усній формі, вони роз`яснювалися і тоді, коли [PERSON] здійснювала верхову їзду на коні по кличці «Сайхо» та, втративши рівновагу та керування конем, впала на землю. 07.12.2018 року слідчим в якості свідка допитано [PERSON] , лікаря-ветеринара, який після вказаного випадку здійснив огляд коня по кличці «Сайхо» та поведінка коня була в межах норми та видимих ознак хвороби, пов`язаних зі сказом та іншими захворюваннями не виявив та обмежень щодо контакту тварини з людьми не вбачалось. Свідок повідомив, що постійно проводив щеплення проти сибірської виразки, відбирав кров у тварини і поведінка коня була в межах норми, що підтверджується записами документально в паспорті коня по кличці « [PERSON] ». З урахуванням наведеного, у постанові слідчого про закриття кримінального провадження зроблено висновок, що факт умисного спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілій [PERSON] або з необережності об`єктивними даними не підтверджується, оскільки остання, не маючи відповідного фаху з верховної їзди на конях, добровільно за власним бажанням прийняла рішення здійснити катання верхом на коні, в результаті не впоралася з керуванням тварини і впала з власної необережності, отримавши тілесні ушкодження середнього степеню тяжкості. Згідно ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.02.2019 року у задоволенні скарги [PERSON] в інтересах [PERSON] на постанову слідчого Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області Германова Д.М. від 13.12.2018 року про закриття кримінального провадження відмовлено (справа №638/10704/17, 1-кс/638/736/19, головуючий суддя Подус Г. С.) (а. с. 89). У Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться відомості про набрання вказаною ухвалою законної сили 05.03.2019 року(а. с. 69-70). Досліджуючи доказ, наданий позивачем в обгрунтування того, що [PERSON] є власником коня, який скинув [PERSON] 25.03.2017, суд зазначає наступне. Копію частини протоколу допиту свідка [PERSON] суд до уваги прийняти не може, адже в силу вимог статті 95 ЦПК України копія такого доказу не засвідчена належним чином. Таким чином, оцінюючи докази, що містяться в матеріалах справи, в їх сукупності суд дійшов висновку, що пояснення позивача та показання свідка в частині ненадання інструктажу перед початком кінної прогулянки не відповідають дійсності. Також, не підтвержується матеріалами справи, що саме з відповідачем в усній формі був укладений договір прокату коня (коней), які позивач разом з іншими знайомими використовував під час прогулянки. Також не встановлено, що кінь, який скинув позивача з себе по кличці "Сайко", утримувався у відовідача до початку прогулянки, натомість встановлено, що він неодноразово використовувався на кінних погулянках їзди верхи. Відомості про інші випадки агресивної або неспокійної поведінки цього коня під час прогулянок відсутні. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства стаття 1187 ЦК України містить в собі визначений перелік тварин, які є джерелом підвищеної небезпеки, однак кінь до вказаного переліку не належить, оскільки він є домашньою свійською твариною. До такого правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у своїй Постанові від 01.04.2020 року по справі №285/4411/18. Таким чином, з урахуванням аналізу вказаних норм законодавства, кінь не є джерелом підвищеної небезпеки, а тому доводи сторони позивача щодо визнання коня, який належить відповідачу, джерелом підвищеної небезпеки є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення норм матеріального права. Зобов`язання про відшкодування шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України). Частинами 3-5 статті 23 ЦК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Аналіз положень статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання шкоди іншій особі. Частинами 1-3 статті 23 Цивільного кодексу України та роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди та передбачає презумпцію вини заподіювача. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричиняє заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18. Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом. Таким законом є, зокрема, Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження» (надалі Закон), у статті 9 якого визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання, а також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину, зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб. Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. З урахуванням усіх встановлених у справі обставин, суд дійщов висновку, що хоча відповідач і є власником коня по кличці «Сайхо», однак у даному випадку відсутні підстави для відповідальності [PERSON] як особи, яка утримує коня, в розумінні ст. 12 Закону, оскільки 25.03.2017 року кінь знаходився на території КК "Mon Ami", перед початком прогулянки був переданий безпосередньо позивачу за укладеним усно договором оренди між позивачем та КК "Mon Ami". Таким чином, під час здійснення кінної прогулянки позивач була особою, яка утримувала тварину на підставі інших речових прав (оренди) та була обмежена обов`язком дотримання норм і вимог цього Закону. Судом встановлено, що під час кінної прогулянки відповідача на місці події не було, а тварина (кінь), яка є особливим об`єктом цивільних прав та володільцем якої вона є, була передана ФОП [PERSON] за усною домовленістю на умовах утримання та використання тварини за призначенням, а саме волонтерська та благодійна діяльність, пов`язана з кінними прогулянками. При цьому, суд враховує висновки, викладені в постанові слідчого Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Германова Д.М. від 13.12.2018 року у кримінальному провадженні №12017220480001910 відносно того, що факт умисного спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілій [PERSON] або з необережності об`єктивними даними не підтверджується, оскільки остання, не маючи відповідного фаху з верховної їзди на конях, добровільно за власним бажанням прийняла рішення здійснити катання верхом на коні, в результаті не впоралася з керуванням тварини і впала з власної необережності, отримавши тілесні ушкодження середнього степеню тяжкості. Позивач, як на підставу свого позову посилається лише на те, що [PERSON] є власником коня, однак фактично залишила поза увагою факт того, що нею було укладено усний договір прокату тварини з кінним клубом, та під час кінної прогулянки на місці події знаходилися також інструктори, а жодних протиправних дій чи бездіяльності саме з боку відповідача позивачем не наведено та матеріали справи зазначених фактів не містять. Отже, обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок падіння [PERSON] , покладеним на відповідача [PERSON] лише як на власника коня бути не може, адже для покладення такої відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України потрібно встановити вину та причинний зв`язок між діями або бездіяльністю заподіювача шкоди та заподіяною шкодою. З досліджених судом доказів судом встановлено, що відповідач під час падіння позивача поруч з конем не знаходилася, особисто коня позивачеві в цей день не передавала, інструктаж не проводила. Також встановлено, що перед початком прогулянки і після неї кінь поводився спокійно, поведінка коня була в межах норми, відомості, які б підтверджували наявність підстав для агресивної та неспокійної поведінки коня в матеріалах справи відсутні. Оскільки відповідач довела, що моральну шкоду позивачу заподіяно не з її вини, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у суду відсутні. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт здійснення протиправної поведінки або бездіяльності відповідачем, розмір стягуваної моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту компенсацію моральної шкоди, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed