Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

1. Стислий виклад заяв сторін про суті спору 1.1. 06 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди, у якій просила: - стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , який народився [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з [PERSON] на її користь аліменти за минулий час на утримання сина [PERSON] у розмірі 84 000 грн за період з 14.06.2019 по вересень 2021 року включно; - стягнути з [PERSON] на її користь 50 000 грн на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди; - стягнути з [PERSON] на її користь як законного представника малолітнього [PERSON] 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої синові - [PERSON] . 1.2. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка зазначала, що з грудня 2016 року по січень 2019 року мала близькі стосунки з відповідачем. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду відповідача визнано батьком [PERSON] та внесено зміни до актового запису про народження останнього. З січня 2019 року спільні стосунки між сторонами припинилися, та припинилося надання фінансової допомоги на утримання спільної дитини з боку відповідача. За ствердженням позивачки син проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні, однак вона самостійно не має можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини. Оскільки відповідач-батько дитини добровільно брати участь у матеріальних затратах на виховання та розвиток своєї дитини відмовляється, то позивачка бажає стягувати аліменти з відповідача. При визначенні розміру аліментів просила суд врахувати, що відповідач 28.03.2019 набув право власності на транспортний засіб Honda CR-V, що свідчить, на думку позивачки, про наявність можливості у відповідача утримувати дитину. Просила суд стягнути аліменти за минулий час у твердій грошовій сумі 84 000,00 грн за період з 14.06.2019 по вересень 2021 з розрахунку 3 000,00 грн за кожен місяць ухилення, зважаючи на факт ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків та вжиття нею заходів щодо одержання аліментів, що полягали у неодноразових телефонних дзвінках до відповідача, направленні СМС-повідомлень, дописах у соціальних мережах та повідомленнях на електронну пошту, візиті до матері відповідача, подання позовної заяви до суду про визнання батьківства 14.06.2019, направлення листів за адресою фактичного місця проживання відповідача та за зареєстрованим місцем проживання відповідача, за місцем роботи відповідача. Доходи відповідача свідчать про наявність у відповідача фінансової можливості утримувати власну дитину та сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди позивачка посилалася на завдання їй та дитині моральної шкоди протиправною поведінкою відповідача, що полягала у нездійсненні відповідачем виховання сина, відсутність зацікавленості відповідача життям сина, відсутність участі у матеріальному забезпеченні дитини, внаслідок чого позивачка змушена увесь час самостійно доглядати дитину, піклуватися про неї, що позбавляло її можливості працювати та утримувати дитину. Вказані позивачкою обставини вплинули на моральний та душевний спокій позивачки, призвели до тривалих душевних хвилювань, викликаних порушенням прав дитини, негативно вплинуло на повсякденний спосіб життя. Крім того, до душевних страждань позивачки призвела необхідність неодноразово відвідувати судові засідання та експертні установи з метою доведення батьківства відповідача. Відсутність уваги та турботи зі сторони батька, нехтування життєвими потребами малолітнього сина призводить до моральних страждань дитини, порушення невід`ємних прав дитини. При нормативному обґрунтуванні позову посилалася на ч. 2 ст. 150, ст. 180, ч. 3 ст. 181, ч. 1 ст. 182, ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України, ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України. 1.3. Відповідач визнав позов частково. Подав відзив на позову заяву, у якому просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивачки аліменти на утримання сина у розмірі 1/6 частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дати звернення до суду з позовною заявою 01.10.2021. В іншій частині позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування своїх заперечень посилався на той факт, що у відповідача є ще одна дитина, на яку він сплачує аліменти відповідно до судового наказу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 31.05.2021 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу); він не працевлаштований, змушений був звільнитися із займаної посади у зв`язку з захворюванням, є особою з інвалідністю другої групи з відсотком втрати працездатності 70 %; не має тих доходів, що зазначені позивачкою; отримує тільки пенсію по інвалідності та добровільно пропонував позивачці сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини від доходу, але остання відмовилася. Зазначав, що народжені у різних шлюбах діти від різних матерів мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу. Оскільки сума аліментів, покладена на двох дітей (33% від доходу) буде ділитися між ними порівну, то стягненню на одну дитину підлягає 16,5 %, що дорівнює 1/6 частці. Зазначав, що наявність спору між позивачкою та відповідачем про встановлення батьківства не є доказом ухилення відповідача від сплати аліментів, оскільки у відповідача були об`єктивні сумніви у біологічному батьківстві дитини. Період часу з 14.06.2019 по 13.04.2021, коли тривав судовий процес про встановлення факту батьківства, неможливо вважати підставою ухилення від сплати аліментів, так як сторони скористалися наданим їм правом встановити такий факт офіційно. Відповідач стверджував, що не ухилявся від сплати аліментів. Жодних листів не отримував, навпаки пропонував позивачці сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини відповідно до чинного законодавства, але позивачка відмовилася, бажаючи отримати додатковий прибуток у виді відшкодування моральної шкоди через суд. Наявність транспортного засобу, який допомогли придбати батьки, не є підтвердженням ухилення від сплати аліментів або можливості їх сплати. Крім того, до цього часу відповідач мав інший ТЗ, а тому його майновий стан не збільшився, а тільки змінився. Оскільки матеріали справи не містять доказів вжиття позивачкою до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та позивачка не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України, вважав її позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий період безпідставними. Також відповідач уважав, що позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами як заподіяння їй моральної шкоди та протиправність дій відповідача, так і наявність причинного зв`язку між шкодою, заподіяною позивачці, та протиправними діяннями відповідача, а також вини відповідача в її заподіянні. При нормативному обґрунтуванні своїх заперечень на висунуті позовні вимоги посилався на ст. 182, ч. 5 ст. 183, ч. 2 ст. 191 СК України, п. 9 ч. 2 ст. 16, ч. 1, ч. 2 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України. 2. Пояснення учасників справи 2.1. Позивачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Крім того, пояснювали, що відповідач з дитиною не спілкується, ухиляється від обов`язку брати участь в утриманні дитини. Як наслідок позивачка змушена була вийти на роботу раніше до закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наголошували на тому, що сплата аліментів - це обов`язок батьків, а не їх право, й відповідач зобов`язаний був добровільно сплачувати аліменти, та мав таку можливість шляхом подання відповідної заяви за місцем роботи про здійснення добровільних відрахувань на користь малолітньої дитини. Просили суд застосувати принцип рівності дітей, а також не брати до уваги докази, надані відповідачем, які не завірені належним чином, та, відповідно, не є доказами у розумінні ЦПК. 2.2. Відповідач у судове засідання не з`явився, представництво його інтересів здійснював адвокат. Представник відповідача позовні вимоги заперечував, просив суд частково відмовити у їх задоволенні, повідомив, що відповідач може погодитися на мирову угоду з позивачем на умовах, що визнані відповідачем у відзиві. У судовому засіданні пояснив, що відповідач наразі не працює, є особою з інвалідністю другої групи, має на утриманні іншу дитину, а тому фінансово не має можливості сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачкою дитиною у розмірі 1/4 частки від загального доходу. Вважав, що усі докази, на які посилається позивачка, як то: певні перерахування відповідачем коштів, проведення експертизи, візит позивачки до батьків відповідача, направлення нею листів з вимогою сплатити аліменти, які відповідач жодного разу не отримував, - не мають жодного відношення до даного спору та не стосуються аліментів. 3. Рух справи у суді Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 03 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 02 грудня 2021 року. 22 листопада 2021 року від відповідача [PERSON] на адресу Козельщинського районного суду Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву. 02 грудня 2021 року ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області задоволено клопотання позивача [PERSON] про виклик свідків, задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Більди Валентина Валентиновича про перенесення розгляду справи та відкладено судове засідання на 29 грудня 2021 року. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] -адвоката Більди Валентина Валентиновича про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використання власних технічних засобів за допомогою програми EasyCon. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 грудня 2021 року частково задоволено клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 29 грудня 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 03 лютого 2022 року. 4. Фактичні обставини справи, встановлені судом [INFO] [PERSON] народила сина - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 06 лютого 2018 року, відповідно до якого батьком дитини [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] (а.с. 10). 14 вересня 2020 року рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області визнано [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] . Також цим рішення вирішено внести зміни до актового запису № 227 про народження [PERSON] , що був вчинений 06.02.2018 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, зазначивши в графі «батько» - [PERSON] , [INFO] , змінити по батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », інші відомості залишити без змін (а.с. 14-15). 13 квітня 2021 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2020 року залишено без змін (а.с. 16-20). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 19 серпня 2021 року, батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 19.08.2021 № 196 про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та до складу її сім`ї (зареєстрованих) входять: син [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Згідно довідки про доходи, виданої 25.05.2021 управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Полтавській області, [PERSON] отримав загальну суму доходу за період з 01 травня 2019 року по 30 квітня 2021 року у розмірі 413 990,49 грн (а.с. 22). Відповідно до повідомлення територіального сервісного центру № 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області від 25 травня 2021 року за [PERSON] з 28.03.2019 по 25.05.2021 числився зареєстрований автомобіль HONDA CR-V, 2008 року випуску, який був зареєстрований на підставі договору купівлі-продажу № 5348/2019/1382539 від 28.03.2019 (а.с. 23). Згідно виписки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 14.06.2019 № DTGF87L4KMDQH8GL (а.с. 12-13) по находженням по картці [PERSON] [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період 01.01.2018 - 31.01.2019 були проведенні операції, серед яких у тому числі: - 31.08.2018 переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24, відправник [PERSON] , сума у валюті операції 2 000,00 грн; - 16.05.2018 поповнення з карти або рахунку в терміналі самообслуговування, платник [PERSON] , сума у валюті операції 1 005,03 грн. Відповідно до довідки Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 29.09.2021 № 2869/115/107/01/19-2021, старший лейтенант поліції [PERSON] дійсно проходить службу в Національній поліції України на посаді інспектора сектору моніторингу Кременчуцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області. В органах внутрішніх справ з 31.07.2006 по 06.11.2015, в Національній поліції України з 07.11.2015 по теперішній час. З 25 квітня 2018 року по 02 грудня 2019 року та з 29 травня 2020 року по 16 січня 2021 року [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку (а.с. 28). Згідно довідки Кременчуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 57 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30.09.2021 № 02-14/138 дитина, [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує Кременчуцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 57 Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з 2019 року. Зі слів вихователів батько [PERSON] до дитсадка не приходив, сина до групи не приводив і з групи не забирав, вихованням і навчанням дитини не цікавився (а.с. 44). Позивачка [PERSON] неодноразово (22.04.2021, 12.05.2021, 31.05.2021) зверталася до відповідача [PERSON] з листами з проханням надавати їй допомогу на утримання дитини у розмірі 3 000 грн на місяць, які направляла поштою, що підтверджується копіями конвертів, копіями фіскальних чеків про оплату послуг поштового зв`язку та копіями описів вкладення(а.с. 29-43). Доказів отримання відповідачем вищезазначених листів матеріали справи не містять. З довідок про причини повернення поштових відправлень вбачається, що листи поверталися із відмітками про причини повернення: «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 30, 33, 35, 38, 40, 42). Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, у судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що її донька неодноразово телефонувала відповідачеві та просила про допомогу. Спочатку він допомагав, а потім у 2019 році відмовив у подальшій допомозі. Приблизно у 2019 році свідок сама телефонувала відповідачеві та просила про матеріальну допомогу доньці, на що він відмовив. Пояснила, що особисто чула зміст розмови доньки з відповідачем десь у 2019 році взимку. Свідок [PERSON] , який є братом позивачки, у судовому засіданні пояснив, що у листопаді 2018 року він бачив сестру з відповідачем. У серпні 2019 року вона попросила повезти дитину до рідні відповідача. Коли вони приїхали туди, то приїхав брат відповідача та не пустив їх до матері відповідача (бабусі дитини). Приїжджали, щоб показати дитину та попросити про допомогу. Свідкові відомо зі слів позивачки, що вона телефонувала відповідачеві та просила його про допомогу. 5. Норми права, які застосував суд Відповідно до частини другої та третьої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до чч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2-3 ст. 150, ст. 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями ч. 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). За статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Максимальний розмір відрахувань із заробітної плати (доходу) боржника при стягненні аліментів у відповідності до ст. 128 КЗпП України, ч. 1-3 ст. 26 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 70 %. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти) (ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За змістом частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин. Згідно пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, визначених Конституцією та законами України. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до частини шостої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України). Згідно пункту 6 частини другої статті 18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором. Разом із тим, положення пункту 6 частини другої статті 18 СК України не можуть вважатися такими, що виключають можливість відшкодування, на підставі загальних норм ЦК України, моральної шкоди, у випадку її спричинення у сімейних відносинах. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя). 6. Висновки суду та мотиви ухваленого рішення Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зібрані у справі докази, оцінюючи докази, зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог з наведених нижче підстав. Щодо стягнення з відповідача як з батька дитини аліментів на утримання дитини, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття Позивачка просила стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходів щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач погоджувався сплачувати аліменти, починаючи з дати звернення позивачкою до суду з позовною заявою, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Отже, позивачка та відповідач не досягли згоди щодо розміру частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, у якому мають стягуватися з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини - [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи це питання, суд керується таким. Відповідач має двох малолітніх дітей (2010 та 2018 років народження), відносно яких він має обов`язок з їх утримання. Судовим наказом від 31.05.2021 з відповідача стягуються на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2021 до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку як мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Outcome: partial