Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності. Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 26 червня 1993 року до 17 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі який рішенням суду №2-1307/11 від 17 листопада 2011 року розірвано. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року у справі № 126/2171/14-ц затверджено укладену між [PERSON] та [PERSON] мирову угоду про поділ житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . В абзаці 6 резолютивної частини згаданої ухвали вказано, що кожна із сторін іде на поступки та не чинитиме перешкоди один одному у добудові зручностей у їх нерухомому майні будинку його реконструкції та земельній ділянці, у майбутньому. Під будівлями і спорудами зазначеними у згаданій вище ухвалі Бершадського районного суду розташована земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] з кадастровим номером 0520410100:00:013:0121 з реєстровим номером 1556513105204. Однак, 8 травня 2021 року відповідач встановила перед в`їздом у належний згідно згаданої вище ухвали суду позивачу сарай (приміщення «Б» площею 22.5кв.м. в ухвалі) дерев`яні колики та використовуючи їх як опору встановила дерев`яний щит, що створило перешкоди та унеможливило його (позивача) володіння та користування ним, зокрема під`їзд. Такі дії відповідач обумовила тим, що має на таке право оскільки встановила цю конструкцію на належній їй земельній ділянці. Отже між сторонами виник спір про право щодо володіння та користування земельною ділянкою (присадибною ділянкою) з кадастровим номером 0520410100:00:013:0121 з реєстровим номером 1556513105204. Дії відповідача порушують право позивача на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що і призвело до виникнення спору між сторонами. Листом ВП №1 Гайсинського РУП ГУ НП у Вінницькій області №4105/203/01 від 11.05.21 позивача повідомлено про перевірку фактів та наявність спору у щодо земельної ділянки та рекомендовано звернутися до суду. 10.09.2021 від відповідача [PERSON] через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначила наступне. Земельна ділянка з кадастровим номером 0520410100:00:013:0121, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0955 га реєстраційний номер 1556513105204, державна реєстрація права власності на яку здійснено Відділом Держгеокадастру у Бершадському районі Вінницької області 25.05.2006, належить відповідачеві на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ номер 68033 який виданий 25.05.2006 року Бершадським районним відділом земельних ресурсів. Дану земельну ділянку [PERSON] безоплатно передано у приватну власність згідно рішення 25 сесії 4 скликання Бершадської міської ради від 27.01.2006 року. Право власності було зареєстровано за нею, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №269551513 від 09.08.2021 року. Право на безоплатну приватизацію даної земельної ділянки було реалізовано відповідачем у 2006 році. Відповідно до ст. 256, 267 ЦК України сплинули три роки позовної давності від події, пов`язаної з приватизацією, яка не порушила будь-яких інтересів позивача на дату приватизації та будь-яких інших осіб, які не висовували претензій оспорювання права власності на дану земельну ділянку. Позивачу було відомо про існування даного рішення органу місцевого самоврядування та його зміст з дати його ухвалення, ним чи іншою особою це рішення не оспорювалось та у встановленому законом порядку не скасовувалось. Позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 1993 року до 17 листопада 2011 року. 11 грудня 2014 року Бершадським районним судом ухвалою по справі №126/2171/14-ц було визнано мирову угоду укладену між нею та позивачем, згідно якої між ними було розділено рухоме та нерухоме майно, придбане під час перебування у шлюбі. За позивачем було визнано право приватної власності на кімнату 39,4 кв.м , житловою площею 39,4 кв.м., та сарай площею 22,5 кв.м., що розташовано в [ADDRESS] . Під час вирішення даної справи питання права власності на земельну ділянку, на якій розташовано вказане нерухоме майно, позивачем не ставилось, хоча йому було відомо про те, що дана земельна ділянка належить відповідачеві на праві приватної власності на підставі рішення Бершадської міської ради. Відповідно до ст. 256, 267 ЦК України сплинули три роки позовної давності, пов`язаної з набуттям позивачем права власності на частину нерухомого майна, розташованого на даній земельній ділянці. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану, У ст. 3 ЦК України серед засад цивільного законодавства закріплена неприпустимість позбавлення права власності. Зміст принципу непорушності права власності полягає в неприпустимості свавільного втручання в це право суб`єктів приватного та публічного права, у тому числі й держави. Неприпустимість протиправного позбавлення права власності є елементом змісту цього принципу.Цей принцип реалізується, зокрема, шляхом визначення й дотримання меж допустимого втручання у право власності з боку держави та інших осіб а також створення й функціонування ефективного механізму правового захисту права власності. Запровадження підстав позбавлення або обмеження права власності є допустимим у разі виняткової необхідності забезпечення суспільних інтересів за умови врегулювання цих підстав у законі та дотримання справедливого балансу між засобами й метою втручання. З урахуванням вище викладеного просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача адвокат Денисюк О.С. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, з підстав наведених у запереченні. Зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Нею було реалізовано своє право на безоплатне отримання земельної ділянки та у разі задоволення позовних вимог буде порушено її права, оскільки дане право можна реалізувати тільки один раз. Також, вказала, що при вирішенні питання про поділ майна подружжя позивачем не заявлялися вимоги стосовно земельної ділянки. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ППК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що починаючи з 26 червня 1993 року до 17 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі який рішенням суду №2-1307/11 від 17 листопада 2011 року розірвано. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року у справі № 126/2171/14-ц визнано укладену між [PERSON] та [PERSON] угодою згідно з якою визнано за [PERSON] право приватної власності на нерухоме майно за висновком експерта по експертизі №БТЕ 021-28/08/14 за варіантом 1 - другий (2) співвласник, що складається з наступного : А (1-2) кімната 39,4 кв.м. житловою площею - 39,4 кв.м., Б-сарай (22,5 кв.м.) на суму 170248, що розташовано в [ADDRESS] . За [PERSON] визнано право приватної власності за висновком експерта по експертизі №БТЕ 021-28/08/14 за варіантом 1 - перший (1) співвласник, що складається з наступного : А (1-1) Коридор - 7.7 кв.м., А (1- 3) ванна - 3.0 кв.м., А (1-3) кухня-15,4 кв.м., А (1-5) кімната -12,6 кв.м., а-Ганок, Б-сарай (21,4) кв.м. на суму 172548 грн., підсобна площа - 26.1 кв.м, житлова площа -12,6 кв.м. загальна площа (підсобна та житлова) - 38.7 кв. м., що розташовано в [ADDRESS] . В абзаці шостому резолютивної частини вказаної ухвали зазначено, що кожна із сторін іде на поступки... та не чинитиме перешкоди один одному у добудові зручностей у їх нерухомому майні будинку його реконструкції та земельній ділянці, у майбутньому. Під будівлями і спорудами зазначеними у згаданій вище ухвалі Бершадського районного суду розташована земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0955 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] з кадастровим номером 0520410100:00:013:0121 з реєстровим номером 1556513105204. 8 травня 2021 року відповідач встановила перед в`їздом у належний згідно згаданої вище ухвали суду позивачу сарай (приміщення «Б» площею 22.5кв.м. в ухвалі) дерев`яні колики та використовуючи їх як опору встановила дерев`яний щит, що створило перешкоди та унеможливило його (позивача) володіння та користування ним, зокрема під`їзд. Між сторонами виник спір про право щодо володіння та користування земельною ділянкою (присадибною ділянкою) з кадастровим номером 0520410100:00:013:0121 з реєстровим номером 1556513105204. Згідно Інформації з держреєстру РПНМ № інформаційної довідки 260826360 від 10.06.2021 року право приватної власності на земельну ділянку згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯБ №680033 вид. 25.05.2006 року зареєстровано за відповідачем. Поряд з цим зареєстроване право спільної часткової власності на 1/2 житлового будинку розташованого на ній. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 262077935 від 17.06.2021 року право спільної (з відповідачем) часткової власності на 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно з інформацією з ДРРПНМ № 260826360 від 10.06.2021 земельна ділянка (на якій розташований будинок з господарськими будівлями і спорудами позивача та відповідача) має кадастровий номер 0520410100:00:013:0121 площею 0.0955 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою у [ADDRESS] . Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку .№ЯБ680033 від 25.05.2006 року вид. Бершадським районним відділом земельних ресурсів з державною реєстрацією 19.05.2018 року власником цієї ділянки зазначається відповідач. Стосовно твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності суд виходить з наступного. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 3ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до частини 4ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Ухвалою по справі №126/2171/14-ц було визнано мирову угоду укладену між відповідачем та позивачем, згідно якої між ними було розділено рухоме та нерухоме майно, придбане під час перебування у шлюбі. Згідно умов вказаної мирової угоди, сторони дійшли згоди, що не чинитимуть перешкоди один одному у добудові зручностей у їх нерухомому майні будинку його реконструкції та земельній ділянці, у майбутньому (абз. 6 резолютивної частини ухвали). Однак, 8 травня 2021 року відповідач встановила перед в`їздом у належний згідно згаданої вище ухвали суду позивачу сарай (приміщення «Б» площею 22.5кв.м. в ухвалі) дерев`яні колики та використовуючи їх як опору встановила дерев`яний щит, що створило перешкоди та унеможливило його (позивача) володіння та користування ним, зокрема під`їзд. Суд вважає, що саме з цього моменту позивач міг та повинен був встановити факт порушення його права та саме з цього часу слід починати обраховувати строк позовної давності. З урахуванням вище викладеного, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог не підлягає задоволенню. Вказані дії відповідача порушують право позивача на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що і призвело до виникнення спору між сторонами. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС КЦС від 19.11.2020 №686/9580/16-ц (провадження 61-683св19). Так, дійсно судом встановлено, що спірна земельна ділянка була набута [PERSON] у приватну власність шляхом приватизації, однак на даній земельній ділянці знаходиться будинок, що був спільною сумісною власністю подружжя та який розподілений згідно ухвали суду про затвердження мирової угоди, а тому до позивача, як учасника спільної часткової власності на будинок, та яка не має права власності на дану земельну ділянку переходить це право у розмірі частки права власності у будинку у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Таким чином, позов є обґрунтований та підлягає до задоволення. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved