Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.05.2021р. звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. В обґрунтування позову зазначив, що позивач, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який було укладено 23 січня 1982 року, актовий запис №69, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Шлюб між сторонами по справі було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, від 13 листопада 2000 року, актовий запис №444. Сімейні стосунки сторони не підтримували, не мали спільного бюджету з 1996 року, відповідач виїхала до іншого чоловіка та не підтримувала з позивачем стосунки, в 1996 році відповідачка виїхала в невідомому напрямі, більше стосунки з позивачем не підтримувала, саме тому, позивач був вимушений звернутися до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, задля усунення перешкод позивачу щодо користування жилим приміщенням квартирою, про що 24 лютого 2000 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу було задоволено позовні вимоги та зобов`язано ЖКК-45 виписати відповідачку з квартири. 11 вересня 1998 позивач на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна набув у власність квартиру, загальною площею 37,7 кв.м., жилою площею 16,1 кв.м., яка складається з 1 кімнати на 7 поверсі 9 поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] , вказаний договір у встановленому порядку зареєстрований в КП ДОР «Криворізьке БТІ», що підтверджується штампом на договорі, та довідкою КП ДОР «Криворізьке БТІ» за номером 183675 від 02 грудня 2020 року. Відповідач жодної фінансової участі у придбанні цієї квартири не приймала, вона була придбана за особисті кошти позивача, також, за рахунок коштів, батьків позивача, які надали кошти, після продажу належної їм квартири, розташованої у місті Кривому Розі, також зазначає, що в 1998 році вони вже не проживали з відповідачкою однією родиною та не мали спільного бюджету з 1996 року, про що зазначено в рішенні суду, яке долучено до позовної заяви, на момент оформлення договору купівлі-продажу, він працював та мав стабільний дохід, був працевлаштований, що підтверджується копією трудової книжки, в той час коли колишня дружина взагалі не працювала, залишила свою трудову книжку, згідно до якої, записів про її працевлаштування немає, що свідчить про відсутність в неї будь-якого доходу. Він був переконаний, що дана квартира належить йому на праві особистої власності, але коли він звернувся до нотаріуса задля продажу квартири, йому було повідомлено 25 квітня 2021 року про те, що він має виключно в судовому порядку довести, що квартира належить йому на праві особистої власності, тобто він довідався про те, що його право порушено лише 25 квітня 2020 року. Відповідач не зареєстрована в цій квартирі, ніколи в ній не проживала, з позовами про поділ майна до суду вона не зверталася. Тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Ухвалою суду від 15.06.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого провадження та призначенням підготовчого судового засідання по справі. (а.с.30-31). 30.09.2021 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями, справу передано в провадження судді Ткаченко А.В. (а.с.41) Ухвалою суду від 13.01.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (а.с.53). Позивач правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягалав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони з 23 січня 1982 року перебували у шлюбі, який розірвано 13 листопада 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданим 13.11.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Довгинцівської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 10-11). У період шлюбу - 11.09.1998 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі, реєстраційний номер 560-Н/98 [PERSON] \~придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., зареєстровано в КБТІ 14.10.1998 року запис в реєстровій книзі 33-31-10441. (а.с.11, 12). \~ \~ \~ \~Крім того рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.02.2000 року за позовом [PERSON] було усунуто перешкоди в користуванні жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , та знято з реєстрації із зазначеної квартири [PERSON] , також зазначеним рішенням встановлено, що відповідачка [PERSON] на початку січня 1999 року виїхала в невідомому напрямку та місцезнаходження якої невідомо (а.с.23-25). Згідно з ч.2\~ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог\~ст.21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3\~ст.368 ЦК України\~визначено, що\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є\~\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто ( п.3 ч.1\~ст.57 СК України). Отже, спірна квартира набута позивачем у період шлюбу, проте за його власний кошт, що не спростовано відповідачем, що також підтверджується копіями трудових книжок [PERSON] , відповідно до якої остання з 1992 року ніде не працювала (а.с.16-18), і копією трудової книжки позивача [PERSON] , відповідно до якої останній почав трудову діяльність з 1975 року та на момент оформлення договору купівлі-продажу, він працював та мав стабільний дохід, був працевлаштований (а.с. 19-22). Разом із цим, суд враховує, що шлюб між сторонами розірвано більше 20 років тому, за цей час відповідач з позовом про поділ майна не зверталася, що свідчить про відсутність претензій з її боку щодо даної квартири. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн., сплачений останнім під час звернення з позовом до суду (а.с. 1). На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст.57,\~60,\~63 СК України,\~ст.368 ЦК України,

Outcome: approved