Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

10.09.2020 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Креді Аріколь Банк» про стягнення процентів, пені, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 04.10.2017 р. між нею та відповідачем було укладено договори банківського строкового вкладу «Строковий» №№ 1247045520/10047, 1247045520/10048, згідно з умовами яких позивачка внесла, а відповідач розмістив на відповідних рахунках вклади у сумі 70000,00 дол. США та 30000,00 Євро. Відповідно до вказаних договорів, вклад у сумі 70000,00 дол. США розміщено на 90 днів, зокрема з 04.10.2017 р. по 05.01.2018 р., під 10 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05.01.2018 р., а вклад у сумі 30000,00 Євро розміщено на 90 днів, зокрема з 04.10.2017 р. по 05.01.2018 р., під 8 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05.01.2018 р. 02.01.2018 р. у зв`язку із закінченням дії договорів позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу та виплату процентів, однак відповідачем ні 05.01.2018 р., ні у подальшому зобов`язання за договорами не виконано, вклади та проценти не виплачено. Разом з тим, за рішенням Соколівського районного суду Львівської області від 16.10.2018 р. у справі 453/668/18, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача 12.12.2019 р. стягнуто суму вкладу у розмірі 30000,00 Євро, а 20.12.2019 р. стягнуто суму вкладу у розмірі 70000,00 дол. США. Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе за договорами банківських вкладів зобов`язання не виконав, позивачка вважає, що з відповідач на її користь підлягають стягненню проценти за договорами банківських вкладів, пеня згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», три проценти річних згідно зі ст. 625 ЦК України, а також на відшкодування моральної шкоди 463060,00 грн. Ухвалою від 05.10.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 01.09.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Також останній подав відповідь на відзив, у якій виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Представник відповідача в судовому засіданні в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні. Також останній подав відзив на позов, у якому виклав заперечення проти нього, а також заперечення на відповідь на відзив, у якому виклав пояснення, міркування і аргументи щодо наведених стороною позивача у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів й мотиви їх відхилення. Крім того, у своїх письмових поясненнях виклав заяву про застосування до вимог щодо стягнення пені строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 04.10.2017 р. між позивачкою та відповідачем було укладено договори банківського строкового вкладу «Строковий» №№ 1247045520/10047, 1247045520/10048, згідно з умовами яких позивачка внесла, а відповідач розмістив на відповідному рахунку вклади у сумі 70000,00 дол. США та у сумі 30000,00 Євро. Відповідно до п.п.1.1-1.3 вказаних договорів, вклад у сумі 70000,00 дол. США розміщено на 90 днів, зокрема з 04.10.2017 р. по 05.01.2018 р., під 10 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05.01.2018 р., а вклад у сумі 30000,00 Євро розміщено на 90 днів, зокрема з 04.10.2017 р. по 05.01.2018 р., під 8 % річних із виплатою процентів у день повернення вкладу, тобто 05.01.2018 р. Вказані обставини встановлені у рішенні Соколівського районного суду Львівської області від 16.10.2018 р. у справі 453/668/18, яке набрало законної сили, а тому у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. 02.01.2018 р. у зв`язку із закінченням дії договорів позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу та виплату процентів, однак відповідачем ні 05.01.2018 р., ні у подальшому зобов`язання за договорами не виконано, вклади та проценти не виплачено. Разом з тим, за результатами виконання вищевказаного рішення Соколівського районного суду Львівської області від 16.10.2018 р. у справі 453/668/18, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача 12.12.2019 р. стягнуто суму вкладу у розмірі 30000,00 Євро, а 20.12.2019 р. стягнуто суму вкладу у розмірі 70000,00 дол. США. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договорами банківського вкладу, з останнього на її користь підлягає стягненню проценти за цими договорами, пеня згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», три проценти річних згідно зі ст. 625 ЦК України, а також завдана їй моральна шкода у розмірі 463060,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ст. 1066 ЦК України). Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ст. 1068 ЦК України). Згідно зі ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Тобто, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог ст. 1070 ЦК України. Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу. Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом. Так, згідно п.1.3 договорів банківського вкладу, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку вкладника, банк щомісячно нараховує вкладнику проценти із розрахунку 10 % річних за договором № 1247045520/10047 та 8 % річних за договором № 1247045520/10048, сплачує їх вкладнику в день повернення вкладу, визначений п.1.2 договорів банківського вкладу (05.01.2018 р.). Положеннями п.п.6.1, 6.2 договорів банківського вкладу, визначено, що договори діють до моменту повернення коштів на поточний рахунок відповідно до п.п.2.1.4, 2.1.5 цих договорів. Договори припиняють свою дію за умови повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цими договорами. Відповідно до п.3.6 договорів банківського вкладу, після дати повернення вкладу, визначеної п.1.2 договорів (05.01.2018 р.), проценти на суму вкладу не нараховуються, а договори продовженню не підлягають. Таким чином, аналізуючи вказані норми закону та умови договорів банківського вкладу, суд вважає, що проценти за укладеними між позивачкою та відповідачем договорами банківського вкладу підлягають нарахуванню виключно у період, який обумовлений цими договорами, а саме з 05.10.2017 р. по 04.01.2018 р., а тому позов у частині вимог про стягнення процентів підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню проценти за договором банківського вкладу № 1247045520/10047 від 04.10.2017 р. в сумі 1408,75 дол. США та проценти за договором банківського вкладу № 1247045520/10048 від 04.10.2017 р. в сумі 483,00 Євро. Разом з тим, відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Згідно висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.01.2022 р. у справі № 761/16124/15-ц, дійсний зміст приписів ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, однозначно підлягають застосуванню положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак пеня нараховується виключно на розмір процентів на суму вкладу. Крім того, частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України, з врахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Таким чином, оскільки судом встановлено, що розмір пені значно перевищує розмір боргового зобов`язання відповідача у вигляді невиплачених позивачці процентів за договорами банківського вкладу в сумі 1408,75 дол. США та 483,00 Євро відповідно, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки до розміру боргового зобов`язання. За таких обставин, оскільки відповідач свої зобов`язання зі сплати позивачці процентів за договорами банківського вкладу не виконав, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та з врахуванням застосування положень ч.3 ст. 551 ЦК України підлягає стягненню пеня за прострочення виплати процентів за договором банківського вкладу № 1247045520/10047 від 04.10.2017 р. в сумі 37543,19 грн., що за курсом НБУ станом на 17.08.2021 р. еквівалентно 1408,75 дол. США, а також пеня за прострочення виплати процентів за договором банківського вкладу № 1247045520/10048 від 04.10.2017 р. в сумі 15146,88 грн., що за курсом НБУ станом на 17.08.2021 р. еквівалентно 483,00 Євро., у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в даній частині вимог. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що між позивачкою та відповідачем було укладено договори банківського вкладу, умови яких позивачкою були виконані, шляхом внесення на рахунки відповідача сум банківських вкладів, останній взяті на себе за договорами зобов`язання з повернення сум вкладів та процентів не виконав, при цьому суми цих вкладів за рішенням суду з відповідача на користь позивача було стягнуто тільки 12.12.2019 р. (вклад у розмірі 30000,00 Євро) та 20.12.2019 р. (вклад у розмірі 70000,00 дол. США), суд приходить до висновку, що у даному випадку позов в частині вимог про стягнення трьох процентів річних підлягає частковому задоволенню, а тому вважає, що за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з нього на користь позивачки підлягає стягненню три проценти річних за договором банківського вкладу № 1247045520/10047 від 04.10.2017 р. в сумі 4184,75 дол. США за період з 06.01.2018 р. по 19.12.2019 р. (прострочення сплати суми вкладу та процентів) та 70,17 дол. США за період з 21.12.2019 р. по 17.08.2021 р. (прострочення сплати процентів), а також за договором банківського вкладу № 1247045520/10048 від 04.10.2017 р. в сумі 1766,34 Євро за період з 06.01.2018 р. по 11.12.2019 р. (прострочення сплати суми вкладу та процентів) та 24,37 Євро за період з 13.12.2019 р. по 17.08.2021 р. (прострочення сплати суми процентів). Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України). Водночас, відповідно до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 р. у справі № 761/26293/16-ц, відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Таким чином, оскільки умовами договорів банківського вкладу, укладених між позивачкою та відповідачем, відшкодування моральної шкоди не передбачено, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову у частині вимог про відшкодування моральної шкоди. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України встановлюється спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Разом з тим, як вбачається з правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року в справі № 6-214цс14, частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Так, заперечуючи проти позову представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, однак суд вважає, що позивачкою не пропущено вказані строки, оскільки мало місце їх переривання внаслідок вчинення останньою дій щодо стягнення у судовому порядку з відповідача сум банківських вкладів, а також вчинення відповідачем дій щодо виплати позивачці цих сум у порядку примусового виконання судового рішення, а тому посилання представника відповідача на ті обставини, що вимоги у частині стягнення пені пред`явлено поза межами строку позовної давності не знайшли свого підтвердження. Крім того в порядку, визначеному ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2749,30 грн.

Outcome: partial