Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

Представник Жекало І.С. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 30.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року, відповідно до умов якого остання отримала у позику грошові кошти в розмірі 199985,32 грн., що в еквіваленті складає 7080,00 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання даного Договору із зобов`язанням повернути таку ж суму грошових коштів в строк до 30.04.2018 року без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених даним договором. Однак, [PERSON] у визначений Договором строк не виконала взятого на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованості за порушення умов договору в розмірі 2 211 261,08 грн., з яких 7080 дол. США, що згідно курсу долара США станом на 16.01.2021 року відповідає 198612,41 грн. - сума неповернутого боргу, 26236,70 грн. - інфляційні нарахування, 16177,39 грн. - 3% річних, 1 970 235,11 грн. - неустойка (1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості). Оскільки, відповідач не виконує в добровільному порядку виконати взяті на себе зобов`язання згідно Договору позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року в розмірі 2 211 261,08 грн., з яких 7080 дол. США, що згідно курсу долара США станом на 16.01.2021 року відповідає 198612,41 грн. - сума неповернутого боргу, 26236,70 грн. - інфляційні нарахування, 16177,39 грн. - 3% річних, 1 970 235,11 грн. - неустойка (1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості). Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 08.02.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року було постановлено задовольнити клопотання представника позивача Жекало І.С. про проведення розгляду цивільної справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.12.2021 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Жекало І.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року в розмірі 2 211 261,08 грн., з яких 7080 дол. США, що згідно курсу долара США станом на 16.01.2021 року відповідає 198612,41 грн. - сума неповернутого боргу, 26236,70 грн. - інфляційні нарахування, 16177,39 грн. - 3% річних, 1 970 235,11 грн. - неустойка (1 % за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості). Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечив. Пояснив, що термін дії договору сторонами визначався у три місяці, тобто з 30.01.2018 року по 30.04.2018 рік, а наданий позивачем розрахунок інфляційних збитків та неустойки вираховувалися вже з 01.05.2018 року по день подання позовної заяви 16.01.2021 року і становить 992 дні. У зв`язку з чим, представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності, передбаченої для стягнення неустойки, заявленої представником позивача та відмовити в їх задоволенні. Окрім того, представник відповідача пояснив, що при укладенні Договору позики, на вимогу [PERSON] , в якості забезпечення Договору позики, був укладений Договір застави транспортного засобу від 30.01.2018 року, який був нотаріально посвідчений за попередньою згодою чоловіка відповідача [PERSON] . Предметом Договору застави є транспортний засіб марки «Mersedes - Benz», модель Е 200, 2007 року випуску, р/н [NUMBER] . За вказаним Договором застави передбачено, що за рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи неустойку, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Так, представник відповідача вказав, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за Договором позики було передано позивачу технічний паспорт на вказаний авто моль раз з ключами, що свідчить про те, що відсутність заборгованості у відповідача за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року. Відповідач [PERSON] підтримала пояснення свого представника, надані в судовому засіданні. Однак, на запитання суду коли саме були передані [PERSON] технічний паспорт на транспортний засіб марки «Mersedes - Benz», модель Е 200, 2007 року випуску, разом із ключами, відповідач [PERSON] відповіла, що вона не пам`ятає. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. По справі встановлено, що 30.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року, відповідно до умов якого остання отримала у позику грошові кошти в розмірі 199985,32 грн., що в еквіваленті складає 7080,00 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання даного Договору із зобов`язанням повернути таку ж суму грошових коштів в строк до 30.04.2018 року без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених даним договором. Відповідно до п. 5 Договору позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів: ?10168,74 грн., еквівалент - 360 дол. США - до 28.02.2018 року; ?10168,74 грн., еквівалент -360 дол. США - до 30.03.2018 року; ?179647,83 грн., еквівалент - 6360 дол. США - до 30.04.2018 року включно. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до п. 12 Договору позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року у випадку не виконання позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та в судовому порядку. Забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна: автомобіль MERSEDES - BENZ, модель Е 200, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , що належить позичальнику на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 26.02.2016 року, орган, що видав Центр 5141. Даний факт також підтверджується наданою представником відповідача до матеріалів справи копією Договору застави транспортного засобу від 30.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу № Гордою І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 87. Так, згідно п. 4.2 Договору застави транспортного засобу від 30.01.2018 року сторони домовилися про те, що звернення стягнення на Предмет застави може здійснювати на вибір заставодержателя в такий спосіб: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового звернення стягнення на предмет застави. Щодо твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за Договором позики було передано позивачу технічний паспорт на вказаний авто моль раз з ключами, що свідчить про те, що відсутність заборгованості у відповідача за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року, то суд критично відноситься до такого з огляду на наступне. За приписами статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За приписами статті 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами шостою та сьомою цієї статті встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначені позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, згідно якої обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно статті 27 цього Закону якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Однак, суд констатує, що ані відповідачем, ані представником відповідача не було надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував факт реалізації позивачем [PERSON] свого права щодо звернення стягнення на заставне рухоме майно в позасудовому порядку, зокрема, отримання від позивача письмової вимоги про порушення забезпечуваного обтяженням зобов`язання та здійснення стягнення позивачем хоча б одним із способів звернення стягнення в позасудовому порядку, передбаченому ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Натомість, представником відповідача на вимогу суду було надано довідку, яка підтверджує той факт, що автомобіль «Mersedes - Benz», модель Е 200, 2007 року випуску, який був предметом Договору застави транспортного засобу станом на 07.02.2022 року належить відповідачу [PERSON] . Враховуючи те, що представником позивача Жекало І.С. заперечувався в повному обсязі той факт, що вказаний автомобіль разом із свідоцтвом про реєстрацію даного транспортного засобу знаходиться у [PERSON] , суд констатує, що стороною відповідача також суду не було додано жодного належного доказу, який би підтверджував викладені представником відповідача обставини з даного приводу. Натомість, суд зауважує, що представником позивача Жекало І.С. в судовому засіданні було надано копією постанови Одеського апеляційного суду від 05.12.2019 року за результатами розгляду цивільної справи № 521/8265/18, відповідно до якої в рахунок погашення заборгованості перед публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії за договором відновлювальної кредитної лінії №2129-н від 22.11.2007року у сумі 04157131,99 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2000000 гривень, прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 1474590,15 гривень, пені за прострочення кредиту у розмірі 161089, 08 гривень, пені за прострочення процентів у розмірі 521452,76 гривень: звернуто стягнення на предмет застави, а саме, автомобіль транспортний засіб марки Mercedes-Benz, модель Е200, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною,яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу. Також, з доданого представником позивачу Витягу з Державного реєстру обтяження рухомого майна № Р299445 від 14.02.2022 року вбачається, що на підставі постанови про арешт майна приватного виконавця Цинєва В.О. від 04.03.2020 року внесено запит про обтяження за № 28419285 на автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Е200, 2007 року випуску, шасі [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] . Таким чином, беручи до уваги наведені вище докази, суд розцінює твердження відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] було реалізовано своє право на звернення стягнення заставного автомобіля в позасудовому порядку, як таке, що не відповідає дійсності та спрямоване на ухилення виконання своїх зобов`язань за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року. З огляду на вище викладене, судом встановлено, що відповідач [PERSON] отриману позивачем позику у визначений строк не повернула, у зв`язку з чим станом на 16.01.2021 року у неї виникла заборгованості за порушення умов договору в розмірі 198612,41 грн., що згідно курсу долара США станом на 16.01.2021 року (день звернення до суду з позовом) відповідає 7080 дол. США. Однак, щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованість за Договором позики від 27.10.2012 року в розмірі 36000 дол. США, стягнення заборгованості в доларах США проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом НБУ на день здійснення платежу, суд вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. А тому, суд приходить до переконання, що позовна вимога [PERSON] в частині стягнення інфляційних збитків в розмірі 26236,70 грн. є такою, що заявлена безпідставно та задоволенню не підлягає. Даний висновок зроблено у зазначеній судом вище постанові ВП ВС від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Однак, з приводу позовної вимоги в частині стягнення неустойки в розмірі 1 970 235,11 грн. суд констатує наступне. Згідно приписів ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до п. 10 Договору позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як було вище зазначено, відповідно до умов Договору позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року кінцевим терміном повернення отриманих у позику грошових коштів є 30.04.2018 року, а тому відповідно саме 01.05.2018 року розпочався визначений ст. 258 ЦК України спеціальний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки. Суд констатує, що представник позивача Жекало І.С. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому заявлена в тому числі позовна вимога про стягнення неустойки 16.01.2021 року, тобто поза межами спеціального строку позовної вимоги в частині стягнення неустойки. Згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на те, що строк позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення неустойки за порушення виконання Договору позики сплинув та представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності в частині даних вимог, суд доходить до переконання, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] неустойки в розмірі 1 970 235,11 грн. слід відмовити. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Так як своїх зобов`язань за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року відповідач [PERSON] добровільно не виконала, то у позивача виникло право вимагати від боржника повернення коштів отриманих у позику в розмірі 198612,41 грн., що станом на дату подання позовної заяви еквівалентно 7080,00 дол. США. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно приписів ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Судом встановлення, що між [PERSON] та адвокатом Жекало І.С. 31.07.2020 року було укладено Договір про надання правничої допомоги № 2907-1 та Додатку угоду № 1 до даного договору. Також до матеріалів справи представником позивача було надано Акт виконання робіт до Договору про надання правничої допомоги № 2907-1 від 31.07.2020 року. Згідно Квитанції до прибуткового касового ордеру № 03/02-01 від 03.02.2022 року вбачається, що [PERSON] на виконання умов Договору про надання правничої допомоги № 2907-1 від 31.07.2020 року сплачено Жекало І.С. грошові кошти в розмірі 10000,00 грн. Згідно ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд констатує, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 11350,00 грн. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] слід тягнути на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики № 30/01/18-1 від 30.01.2018 року, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., а також судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1986 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial