Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , на підставі якого просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у володінні та користуванні належною йому земельною ділянкою з кадастровим номером 2122786809:00:000:0025, шляхом знесення самочинного будівництва, а саме будівлі під №1, як запланованого об`єкта реконструкції та будівництва на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивачу на праві власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка з кадастровим номером 2122786809:00:000:0025 (надалі Земельна ділянка). Відповідач є власником сусіднього домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122786800:14:000:0262 (надалі Земельна ділянка 1). Відповідач самовільно, без належного погодження, самочинно побудувала на Земельній ділянці 1 будівлю з відступом від належної позивачу земельної ділянки 0,40 см, а покрівля будівлі знаходиться на його земельній ділянці. Таким чином, відповідач самовільно захопила частину Земельної ділянки та збудувала будівлю, яка є самочинним будівництвом. Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 376, 391 Цивільного кодексу України та ст.ст. 103, 152 Земельного кодексу України. У поданому суду відзиві на позов, відповідач позовних вимог не визнала, однак фактичних обґрунтувань по суті позовних вимог не зазначила, обмежившись посиланням на процесуальні недоліки позовної заяви, а також необхідності залишення позовної заяви без розгляду. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~ 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо суміжних земельних ділянок, встановлення факту самочинного будівництва відповідачем будівлі, а також застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Наявні у справі доказові матеріали (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.05.2003 серії [NUMBER] , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.10.2003 №1755192) свідчать про те, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу. Згідно з даними державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №429586 [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1716 га, кадастровий номер: 2122786809:00:000:0025 (Земельна ділянка). З повідомлення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 03.02.2020 №43/1007/120-20 вбачається, що відповідач є власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та провела будівництво будівлі без документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та посвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у зв`язку з чим факт самочинного будівництва підтвердився. За результатами проведеної перевірки складено відповідний акт від 30.01.2020 №13/1007, протокол про адміністративне правопорушення та видано припис №12-П/1007 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил від 30.01.2020. Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 12 жовтня 2021 року №509/10-21 (надалі - Висновок) будівництво прибудови, яка розміщується на домоволодінні за адресою: [ADDRESS] є самочинним так як має місце факт недотримання протипожежних розривів між тією частиною прибудови відповідачки [PERSON] , що здійснювалась у рамках реконструкції на незабудованій раніше частині земельної ділянки та фактично існуючою нежилою будівлею позивача, чим порушено вимоги п. 5.3. ДБН В.1.1-7:2016 та вимоги п. 15.2.2. та Таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019. 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами першою, другою та четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами частини першої статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до п.п. «г» та «е» частини першої статі 91 Земельного кодексу України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з частинами першою та другою статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі ділянок зобов`язані не використовувати ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно зі\~статтею 152 Земельного кодексу України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя\~статті 375 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої\~статті 376\~Цивільного кодексу\~України \~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Таким чином, у розумінні приписів частини першою\~статті 376\~Цивільного кодексу\~ України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій\~статті 376 Цивільного кодексу України\~ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта\~статті 376 Цивільного кодексу України). За змістом частини сьомої\~статті 376 Цивільного кодексу України\~у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. У п. 4\~постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року\~Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена на для цієї мети; або без відповідного документа, який діє право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил ( в тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила ( здійснює ) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Відповідно до п. 5.3 Державних будівельних норми України В.1.-7:2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва. Загальні вимоги» ступінь вогнестійкості Будинку встановлюють залежно від його призначення, категорії за вибухопожежною та пожежною небезпекою, умовної висоти (поверховості), площі поверху в межах протипожежного відсіку. В залежності від ступеня вогнестійкості Будинку визначають класи вогнестійкості будівельних конструкцій і групи поширення вогню по цих конструкціях. В свою чергу, станом на сьогодні вимоги до протипожежних відстаней встановлені п. 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». З даних Висновку вбачається, що будівництво прибудови проведено відповідачем з недотриманням протипожежних розривів та порушенням вищевказаних норм ДБН. Крім того, згідно з п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємо-узгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В.1.1-25.1. З матеріалів справи вбачається, що відстань від найбільш виступаючої конструкції прибудови відповідача до межі земельної ділянки позивача становить 0,57 м, що порушує п . 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019. Крім того, на всіх будівлях відповідача не здійснено необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігають попаданню атмосферних опадів з покрівель цих будівель на територію суміжної ділянки, яка належить позивачу. Порушення відповідачем діючих державних норм та правил підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 12 жовтня 2021 року №509/10-21. При цьому, інших доказів, які б спростовували дані висновку суду не надано, а відповідачем їх не спростовано. Крім того, відповідно до листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 03.02.2020 року №43/1007/120-20, за результатами перевірки відносно забудовника [PERSON] складено акт від 30.01.2020 №13/1007 та протокол про адміністративне правопорушення, видано припис №12-П/1007 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівельних норм, стандартів та правил від 30.01.2020. З вищенаведеного випливає, що будівництво прибудови, яка розміщена на домоволодінні за адресою [ADDRESS] порушує права позивача на користування своїм домоволодінням та земельною ділянкою. У спірній по справі ситуації позивачем заявлена саме вимога щодо знесення самочинної будівлі відповідачем. Отже, з`ясування питання про можливі шляхи усунення існуючого порушення права позивача, має безпосереднє значення для правильного вирішення спору. По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Європейський суд з прав людини у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (N 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, позивач зобов`язаний довести не тільки факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення. Разом з цим, у висновку експерта від 12 жовтня 2021 року №509/10-21 як варіант усунення самочинного будівництва зазначена технічна можливість перенесення стіни на відстань 4,61 м від існуючої стіни новозбудованої будівлі [PERSON] вбік від межі спірних домоволодінь. Зазначені у висновку експерта обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу має передувати виконання приписів частини сьомої\~статті 376 Цивільного кодексу України. Враховуюче викладене, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є адекватним змісту порушеного права, оскільки з даних наданого позивачем висновку вбачається можливість виконання перебудови самочинної будівлі, а позивачем не надано доказів неможливості здійснення перебудови будівлі відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, чи відносно того, що [PERSON] , яка здійснила будівництво, відмовляється від такої перебудови. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, вимоги за предметом позову задоволенню не підлягають. Доводи представника відповідача щодо невідповідності позовної заяви вимогам статті 175 Цивільного процесуального кодексу України на увагу не заслуговують та не можуть бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також судом на виконання приписів частини другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» перевірено зарахування сплаченої позивачем суми (908,00 гривень) судового збору на підставі квитанції від 06.12.2021 №3 до специального фонду Державного бюджету України. Щодо доводів представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки в провадженні суду перебуває аналогічна справа (справа № 303/3341/21) суд зазначає наступне. На підставі ухвали суду від 9 листопада 2021 року по справі №303/3341/21 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинного будівництва залишена без розгляду на підставі п. 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини другої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Таким чином, позивач, після залишення позову по справі №303/3341/21 без розгляду, мав право на звернення до суду повторно. Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати\~по справі\~у сумі\~908,00\~грн.\~підлягають віднесенню\~на позивача\~відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed