Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач 26.11.2021 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за теплову енергію за період з 17.10.2017 по 10.04.2021 у розмірі 128788 грн., з яких: сума боргу за невиконання договірних зобов`язань - 93583,54 грн.; сума інфляційних витрат - 25428,46 грн., сума 3% річних - 9776,00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху № 77-1-:77-9, 77-4а, 77-8а в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 129,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] з централізованими системами опалення та гарячого водопостачання. 01.06.2011 між позивачем та відповідачем укладеного договір № 38980 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до п.3.2.6. якого передбачений обов`язок споживача виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором. Відповідно до пунктів 6.3, 6.4. розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує вартість зазначеної у Додатку № 1 до Договору кількості теплової енергії. За період з 17.10.2017 по 10.04.2021 відповідачем спожито теплової енергії на суму 93583,54 грн., за кожен розрахунковий період (календарний місяць) відповідачу направлялися платіжні вимоги про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені. Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення від 17.10.2017 № 175/15241, від 10.04.2018 № 175/16712, від 10.04.2019 № 175/20968, від 16.10.2018 № 175/18963, від 18.10.2019 № 175/22949, від 09.04.2020 № 175/24737, від 18.10.2020 № 175/26039, від 12.04.2021 № 175/28552. КП «Харківські теплові мережі» здійснило подачу теплової енергії відповідачу по о/р 175008256 в повному обсязі. Всупереч умов договору, відповідач сплачує за теплову енергію нерегулярно, в зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 17.10.2017 по 10.04.2021 у розмірі 93583,54 грн. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 29.11.2021 визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Відповідачем до суду подане клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, яке обґрунтоване тим, що вказана справа не належить відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України до категорії малозначних справ. За наслідками розгляду даного клопотання, суд дійшов до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Частиною 4 ст. 277 ЦПК України визначено, що якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Відповідно до ч. 7 ст.277 ЦПК України, частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини Відповідно до положень ч. 4 ст. 19 ЦПК України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Суд, при відкритті провадження у справі дійшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи категорію справи, ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відсутність підстав, визначених ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Враховуючи, що провадження відкрито в порядку спрощеного провадження, спірні правовідносини є незначної складності та регулюються лише діючим законодавством України, тому у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у загальному провадженні слід відмовити. У встановлений судом строк відповідач подала заперечення проти позову, в яких відповідач зазначає, що позовні вимоги незаконні та не відповідають дійсності, за наступних обставинах. Позивач просить стягнути заборгованість з 17.10.2017, тоді як 22.12.2017 ФО-П [PERSON] було припинено підприємницьку діяльність, що свідчить про наявність господарської діяльності. Здійснення господарської діяльності у нежитловому приміщенні, до якого надавались послуги з опалення, а також, що такі послуги розраховані для суб`єкта господарювання свідчать про господарську юрисдикцію спору. Додана позивачем до позовної заяви копія договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді нею не підписаний, як і додані додатки до договору; до позовної заяви у додатках надані копії відомостей обліку споживання теплової енергії на тепловому пункті по [ADDRESS] за період з 27.04.2020 по 14.04.2021, в якому внесені данні про кількість наданої теплової енергії усім споживачам будинку, а не по нежитловому приміщенню, яке належить відповідачу [PERSON] , а додані акти про перелік споживачів, розташованих у житловому будинку, підписані між КП «Харківські теплові мережі» та балансоутримувачем КП «Жилкомсервіс» дільниця № 34 свідчать про те, що за адресою: [ADDRESS] знаходиться тільки один споживач - ФО-П [PERSON] . До позову додані акти обстеження системи теплоспоживання від 09.01.2020, 31.10.2017, в яких зазначено, що вони складені у присутності [PERSON] , проте фактичного огляду приміщення представниками позивача не було, підпис [PERSON] в даних актах відсутній. Також, позивачем було ініційовано від`єднання частини приміщення від системи централізованого опалення шляхом демонтажу з`єднувальних труб системи опалення у підвальному приміщенні, від`єднано від опалення приміщення 77-9, 77-4, 77-4а, 77-7, та позивач незаконно використовує розрахунки у 0,00844Гкалл/ч тепловіддачі нагрівальних приборів, сумарним методом тепловіддача нагрівальних приладів становить 0,003431 Гкал. У зв`язку з від`єднанням частини приміщення від опалення обов`язковим було внесення змін до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, але позивачем новий розрахунок не зроблено, зміни до договору не внесені, копії рішення про від`єднання від системи централізованого опалення не направлено. Також, відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про застосування строку давності за позовними вимогами. Позивач своїм правом на подання відповіді на заперечення проти позову не скористався. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Щодо доводів відповідача про наявність господарської юрисдикції спору, суд зазначає наступне. Як зазначає позивач, підтверджується письмовими доказами, та не заперечується відповідачем, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху №77-1-:77-9, 77-4а, 77-8а в житловому будинку літ. А-5 загальною площею 129,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . До 22.12.2017 відповідач була зареєстрована, як фізична особа - підприємець, та здійснювала господарську діяльність у вказаному нежитловому приміщенні, до якого надавались послуги з опалення. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 22.12.2017 внесений запис про припинення [PERSON] підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, та у період з 22.12.2017 на час подання позову [PERSON] не є фізичною особою-підприємцем, при цьому вона є власником вищезазначених нежитлових приміщень. Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 593/793/14-ц, громадянин, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі у такому процесі. Тобто, справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 на праві власності належать нежитлові приміщення 1-го поверху №77-1-:77-9, 77-4а, 77-8а в житловому будинку літ. А-5 загальною площею 129,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору та копією Витягу про реєстрацію права . Позивач у позові посилається на укладення з відповідачем договору № 38980 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Разом з тим, як зазначає відповідач, та підтверджується копією договору № 3880 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.06.2011 і додатками до нього, вказаний договір і додатки до нього відповідачем не підписані. Належні відповідачу нежитлові приміщення знаходиться у житловому будинку та відповідно мають загальну систему опалення з житловим будинком. Теплові мережі житлового будинку (у тому числі трубопроводи та стояки) входять до складу приладів, що використовують теплову енергію (теплоносій) для потреб опалення і гарячого водопостачання, та є складовою частиною єдиного технологічного процесу теплоспоживання. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17 споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідач користується тепловою енергією, яку подає у нежитлове приміщення, а в цілому в централізовану систему теплопостачання всього будинку КП «Харківські теплові мережі». Факт споживання відповідачем теплової енергії на потреби постачання гарячої води підтверджується актами про підключення опалення № 175/15241 від 17.10.2017 та додатком до нього, № 175/18963 від 16.10.2018 та додатком до нього, № 175/22949 від 18.10.2019 та додатком до нього, № 175/26039 від 18.10.2020 та додатком до нього; та актами про відключення опалення № 175/16712 від 10.04.2018 та додатком до нього, № 175/20968 від 10.04.2019 та додатком до нього, № 175/24737 від 09.04.2020, № 175/28552 від 12.04.2021 та додатком до нього, складеними представниками позивача, які підписані та скріплені печатками. Крім того, відповідно до Акту обстеження системи теплоспоживання об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] № 175/7023 від 06.11.2017, складеного представниками КП «Харківські теплові мережі», який підписаний та скріплений печаткою, на момент обстеження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] нежитлове приміщення займає ФО [PERSON] . Система опалення даного нежитлового приміщення єдина з системою опалення житлового будинку. Теплоносій на потреби опалення в опалювальному сезоні 2017-2018 роки на ввід житлового будинку поданий 17.10.2017. Даний акт є підставою для проведення нарахувань за спожиту теплову енергію в опалювальному сезоні 2017-2018 роки. Споживачеві приписується укласти договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді з КП «Харківські теплові мережі». Відповідно до Акту обстеження системи теплоспоживання об`єкта, розташованого за адресою: [ADDRESS] № 175/9161 від 09.01.2020, складеного представниками КП «Харківські теплові мережі», який підписаний та скріплений печаткою, на момент обстеження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] нежитлове приміщення займає ФО [PERSON] . Система опалення даного нежитлового приміщення єдина з системою опалення житлового будинку. Теплоносій на потреби опалення в опалювальному сезоні 2019-2020 роки на ввід житлового будинку поданий 18.10.2019. Даний акт є підставою для проведення нарахувань за спожиту теплову енергію в опалювальному сезоні 2019-2020 роки. Споживачеві приписується укласти договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді з КП «Харківські теплові мережі». Відповідачем будь-яких доказів стосовно неотримання теплової енергії, яку постачає позивач; від`єднання належних їй на праві власності нежитлових приміщень від системи опалення не надано, та матеріали справи таких доказів не містять, із клопотаннями до суду про витребування таких доказів відповідач не зверталась. Правовідносини у сфері теплопостачання регулюються ЗУ «Про теплопостачання», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.102007 року № 1198 (далі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633 IV, споживач теплової енергії фізична особа, яка використовує теплову енергію. Теплова енергія товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі продажу. Система централізованого теплопостачання сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача. Теплоносій рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» від 02 червня 2005 року № 2633 IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. КП «Харківські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. Обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання. Якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки фактично споживає теплову енергію. З придбанням у власність нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку у відповідача, як їх власника, виник обов`язок брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна (житлового будинку). Предметом спору і об`єктом цивільно-правових відносин є надання у належне відповідачу приміщення теплової енергії, яка була фактично отримана споживачем . Відповідно до частини 4 статті 4 Житлового кодексу УРСР до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Тому до взаємин між КП "Харківські теплові мережі" як енергопостачальною організацією та [PERSON] , як споживачем застосовуються не Закон України "Про житлово-комунальні послуги" і Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, а інші нормативні акти - Закон України "Про теплопостачання" і Правила користування тепловою енергією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198, що розглядають теплову енергію як товар. Ні Законом України "Про теплопостачання", ані Правилами користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 р. № 1198 строк оплати спожитої споживачем теплової енергії не визначений. Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1198, визначено споживача теплової енергії як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Відповідно до п. 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМУ N 1198 від 03.10.2007 року споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. У зв`язку з тим, що, як зазначає відповідач та підтверджується письмовими доказами, договір купівлі-продажу теплової енергії у КП «Харківські теплові мережі» відповідачем не підписаний, що не може наявність між сторонами договірних відносин, строк оплати вартості теплової енергії не визначений, і тому застосуванню підлягає частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За період бездоговірного користування тепловою енергією, з урахуванням строку позовної давності, з листопада 2018 року по 10 квітня 2021 року включно, відповідач за рахунок позивача користувався тепловою енергією без достатніх підстав, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 65505,69 грн. За кожний розрахунковий період, в порядку статті 530 Цивільного кодексу України КП «Харківські теплові мережі» відповідачу направлялись вимоги про виконання зобов`язання з вимогою про сплату вартості безпідставно спожитої теплової енергії, а саме: 04.06.2018 з актами звіряння та рахунком-фактурою за період з жовтня 2017 по квітень 2018; 03.06.2019 з актами звіряння та рахунком-фактурою за період з жовтня 2018 по квітень 2019; 26.05.2020 з актами звіряння та рахунком-фактурою за період з листопада 2019 по квітень 2020; 19.10.2021 з актами звіряння та рахунком-фактурою за період з жовтня 2020 по квітень 2021. Вказані вимоги залишені відповідачем без задоволення. Також, відповідачем на адресу позивача будь-яких заперечень та зауважень щодо порядку та сум нарахувань за спожиту теплову енергію не подано, акти-звіряння та рахунки-фактури не оскаржені та не спростовані. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, суд за заявою відповідача застосовує строк позовної давності до цих правовідносин. Таким чином, у зв`язку з невиконанням зобов`язання по сплаті за спожиту теплову енергію, у відповідача виникла заборгованість, яка, з урахуванням строку позовної давності, за період з 01.12.2018 по 10.04.2021 (дата закінчення періоду нарахування позивачем) становить 62563 грн. 83 грн., та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку простроченням сплати за зобов`язанням, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних та інфляційні витрати за період з 01.12.2018 по 10.04.2021, а саме, 3 відсотки річних - 4427,00 грн., інфляційні втрати - 9124,92 грн. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 76115,75 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку із застосуванням строку позовної давності. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн. Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (59,1%), та стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1341,57 грн.

Outcome: partial