Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , а також про стягнення з відповідача судових витрат. Позов мотивує тим, що є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 квітня 2018 року. В даному будинку зареєстровані позивач, двоє її синів: [PERSON] , [PERSON] , а також відповідач, який є братом позивача. Сторони у вказаному будинку були зареєстровані до моменту смерті їх матері. Після укладення шлюбу з [PERSON] 30 червня 1995 року, відповідач переїхав на постійне місце проживання у Німеччину. Після набуття у власність зазначеного вище будинку, позивач зверталась до відповідача про зняття його з реєстрації, оскільки їх мати померла, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Крім того, факт реєстрації відповідача в будинку позивача впливає на збільшення комунальних послуг, які оплачуються позивачем самостійно. Зазначає, що у відповідача конфлікт з її сином, а також неприязні стосунки з самим позивачем. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують не проживання відповідача в її будинку. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, 72, 10, 156 ЖК України. Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. Представник позивача адвокат Гобечія І.Т., який діяв на підставі ордера серії ВС № 1093500 від 7 вересня 2021 року, в судовому засіданні 6 грудня 2021 року позов підтримав з мотивів викладених в ньому, просив позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Угриновська Ю.В., яка діяла на підставі ордера серії ВС № 1025938 від 15 листопада 2021 року, в судовому засіданні 6 грудня 2021 року проти позову заперечила та пояснила, що відповідач є рідним братом позивача та зареєстрований у спірному будинку з 1979 року. Іншого майна для проживання в нього не має. Позивач створює відповідачу перешкоди в користуванні будинком. Після вимоги відповідача до позивача у вересні 2021 року про усунення перешкод в користуванні будинком, позивачем було пред`явлено позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 25 січня 2022 року пояснила, що сторони у справі знає багато років. Відповідач в дев`яностих роках одружився та виїхав на проживання в Німеччину, де проживає і зараз. Зазначила, що ніколи не бачила відповідача в будинку позивача, а також його речей. В будинку позивач проживає зі своїми синами. Представник позивача адвокат Патько Н.Я., яка діяла на підставі ордера серії ВС № 1122111 від 25 січня 2022 року, в судовому засіданні 17 лютого 2022 року, даючи додаткові пояснення, вказала, що позов підтримує з підстав викладених в ньому, в тому числі з посиланням на правові підстави позову в їх сукупності. Представник відповідача адвокат Угриновська Ю.В. даючи додаткові пояснення в судовому засіданні 17 лютого 2022 року вказала, що перешкоди в користуванні будинком позивач почала створювати не відразу ж після смерті матері сторін у справі, а через деякий час. Зазначила, що відповідач свої речі повсякденного вжитку забрав з будинку позивача. Однак перебуваючи на території України відповідач бажає проживати по місцю своєї реєстрації, оскільки інше майно в нього відсутнє, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод з боку позивача, відповідач позбавлений можливості проживати в спірному житловому приміщенні. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали цивільної справи № 463/4918/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Судовим розглядом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 24 квітня 2018 року та стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 121745903 від 24 квітня 2018 року, та інформаційною довідкою № 271364329 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 серпня 2021 року (а.с. 11-14). З листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 9 серпня 2021 року № 33-вих-70322 вбачається, що за адресою [ADDRESS] а зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15). [PERSON] та [PERSON] є синами позивача, що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 20 жовтня 1984 року та серії [NUMBER] від 29 липня 1992 року (а.с. 16, 17). Сторони у справі є рідними сестрою та братом, що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26 жовтня 1963 року та серії [NUMBER] від 29 квітня 1959 року (а.с. 18, 19). Позивач у справі несе витрати на утримання будинку в якому зареєстровані вона та відповідач у справі, що стверджується наданими квитанціями про оплату за житлово-комунальні послуги (а.с. 26-54). З актів про фактичне місце не проживання ЛКП «Господар» від 14 вересня 2020 року, 26 жовтня 2020 року, 24 листопада 2020 року, 14 грудня 2020 року, 13 січня 2021 року, 4 лютого 2021 року, 2 березня 2021 року, 19 квітня 2021 року, 11 травня 2021 року, 4 червня 2021 року, 9 липня 2021 року, 3 серпня 2021 року, 8 вересня 2021 року, 6 жовтня 2021 року, 24 листопада 2021 року вбачається, що відповідач не проживає в будинку [ADDRESS] більше одного року (а.с. 57-68, 93, 94, 100). З отриманої інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що відповідач за період часу з січня 2017 року по січень 2022 року більшість часу перебуває за межами території України. Обставини не проживання відповідача в будинку позивача також підтверджується показами свідка, яким суд надає віри, оскільки такі є логічними, послідовними та співставляються з описаними вище письмовими доказами. Оскільки позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідач є зареєстрованим у вказаному будинку, однак там не проживає більше одного року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, доказів протилежного суду не представлено, відповідач не несе витрат на утримання будинку, доказів протилежного сторона відповідача не представила, у зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідача у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, зокрема в сторону їх збільшення, як стверджує сторона позивача, на що сторона відповідача будь-яких заперечень не надала, беручи до уваги факт тривалої відсутності відповідача на території України, з огляду на положення статті 391 ЦК України, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції висловленій Верховним Судом в постанові від 10 лютого 2021 року в справі № 502/922/18 від 10 лютого 2021 року. При цьому, суд приходить до переконання, що в даній справі не підлягають до застосування положення частини другої статті 405 ЦК України для вирішення спору з огляду на таке. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17. Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі проживають окремо, а відповідач тривалий час проживає за межами території України, сторони не ведуть спільного побуту, а також відсутні докази наявності в них взаємних прав і обов`язків. Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин до спірних правовідносин, на думку суду, застосування положень статті 405 ЦК України є помилковим. Посилання сторони відповідача на те, що відповідач має намір проживати в належному позивачу житловому будинку, в якому зареєстроване його місце проживання, під час перебування на території України, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод з боку позивача, відповідач позбавлений можливості проживати в спірному житловому приміщенні, суд відхиляє, оскільки вони не є достатньою підставою для обмеження позивача, як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Ухвалюючи рішення у справі, суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 908 гривень судового збору. Доказів понесення інших судових витрат стороною позивача не надано.

Outcome: approved