Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд визнати особистою приватною власністю позивача квартиру площею 83,4 м.кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що починаючи з 1 грудня 2001 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 2.04.2021 року, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва. В 2002 р. позивач про інвестував за рахунок своїх особистих збережень купівлю спірної квартири [ADDRESS] . Те, що кошти були витрачені на придбання даної спірної квартири, були особистими коштами позивача підтверджується довідкою, виданою Посольством України в Японії від 12 липня 2001 р. за № 52311/7-920-573, а також те, що він отримав заробітну плату за період роботи з 7 липня 1998 р. по 14.07.2001 р. в розмірі 85270 доларів США. Але всупереч існуючим домовленостям інвестиційний договір та в послідуючому право власності відповідач оформила на себе та після розірвання шлюбу відмовляється переоформлювати право власності на позивача. За твердженням позивача відповідач повністю по 2007 р. перебувала на його утриманні та ніде не працювала, за особисті кошти позивача було зроблено ремонт в спірній квартирі. За твердженням позивача відповідач фактично набула право власності на спірну квартиру всупереч домовленостей між ними та скориставшись тим, що довготривалий час позивач перебував у відрядженні. Свої вимоги позивач обгрунтовує посиланням на КЗпШС та на судову практику. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача та право власності на спірну квартиру повинно бути визнано за позивачем, так -як право власності на спірну квартиру відповідач набула без правових на те підстав. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, наголошуючи на тому, що позовні вимоги не грунтуються на вимогах чинного законодавства України, обставинами, що викладені в позовній заяві та в своїх поясненнях вводить суд в оману. Так, за твердженням відповідача та її представника позивач та відповідач проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю з 1996 р. , вели спільне господарство. [INFO] у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] . Твердження позивача, що відповідач перебувала на утримані позивача є безпідставними, так -як відповідач офіційно працювала, потім навчалася в інтернатурі, мала своє нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] в якій позивач та відповідач проживали до 2002 р. та в послідуючому вказана квартира була відчужена на підставі договору купівлі - продажу, а кошти від реалізації даної квартири були витрачені в тому числі й на ремонт спірної квартири [ADDRESS] . За твердженням представника відповідача позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів, в зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню, надавши до суду відзив на позовну заяву. Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи дійшов наступного, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 5 жовтня 2001 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу ( а.с.157). Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено 1 грудня 2001 р. ( а.с.100). В той же час у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] ( а.с.99). а також [INFO] у сторін народився син [PERSON] ( а.с.101). Як убачається з матеріалів справи, що 12 червня 2001 р. між АТХК «Київміськбуд» в особі АКБ «Акркада» та [PERSON] було укладено інвестиційний контракт №25607 ( про інвестування у житлове будівництво), відповідно до вказаного контракту відповідачем були проінвестовані кошти в будівництво квартири [ADDRESS] , загальна площа 83.30 м.2. 12 червня 2001 р та 18 липня 2001 р., відповідно до приходних касових ордерів від імені [PERSON] на рахунок АКБ «Аркада» були внесені кошти на інвестування житлового та нежитлового будівництва у довірчому управління. 14 січня 2002 р. було складено акт прийому - передачі квартири інвестору квартири [ADDRESS] . 5 лютого 2002 р. [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 13 КЗпШС, що діяв на момент викинення вказаних правовідносин між позивачем та відповідачем слідує, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Статтею 22 КЗпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як убачається з матеріалів справи, що спірне майно було проінвестовано, відповідно до договору відповідачем до укладання шлюбу з позивачем, крім того на момент укладання вказаного вище інвестиційного договору позивач [PERSON] перебував в іншому зареєстрованому шлюбі. Статтею 28 КЗпШС визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Стаття 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, суд прийшов висновку про необґрунтованість позову, так дані вимоги не знайшли свого правового обґрунтування в ході судового розгляду. Питання, щодо стягнення судових витрат в межах даної цивільної справи буде вирішено у відповідності до ст. ст. 139, 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed