Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 31 січня 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 лютого 2022 року. Адвокат Леньо І.О. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати поширені [PERSON] у скарзі-заяві від 05 грудня 2017 року та у заяві від 15 січня 2018 року, адресованій першому заступнику голови Великоберезнянської РДА Шелемону В.О. відомості, у частині, якій вони стосуються позивача, недостовірними і такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати відповідача спростувати вказану інформацію у місячний термін з дня набрання рішенням суду законної сили у такий же спосіб, який вона була поширена, а саме направити відповідного листа до Великоберезнянської РДА, а також стягнути з [PERSON] 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок його неправомірних дій. Свої вимоги мотивує тим, що вже тривалий час позивач працює на посаді начальника служби у справах дітей Великоберезнянської РДА та у 2017 році на розгляді вказаної служби перебувало питання щодо участі [PERSON] у вихованні сина - [PERSON] , який проживає окремо, разом з матір`ю - гр. [PERSON] . За результатами розгляду комісією було прийняте відповідне рішення та видане розпорядження голови Великоберезнянської РДА від 26 жовтня 2017 року № 201 «Про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, та визначення способу участі батька у її вихованні та вільному спілкуванні». При цьому, починаючи з 05 грудня 2017 року відповідач пише до райдержадміністрації звернення, в яких, посилаючись на невиконання його колишньою дружиною зазначеного розпорядження, вказує на нібито фінансову зацікавленість позивача у цьому та зазначає іншу негативну інформацію про неї. Наводячи зміст заяв-скарг відповідача від 05 грудня 2017 року та 15 січня 2018 року, адвокат Леньо І.О. зазначає, що повідомлення відповідача такого роду - це цілеспрямовані дії, направлені на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки така інформація є недостовірною, не відповідає дійсності, порушує її право на повагу до гідності, честі та ділової репутації і ставить під сумнів набуту позивачем суспільну оцінку її ділових, професійних якостей при виконанні службових обов`язків. На підставі наведеного просить задовольнити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги зменшила, відмовилася від позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, в той же час просила суд зобов`язати відповідача визнати той факт, що поширені ним відомості є недостовірними та такими, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а також попросити у неї вибачення в залі судового засідання. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Свида О.Г. позовні вимоги не визнали в повному обсязі та зазначили, що позов є необґрунтованим та безпідставним. Зокрема звернули увагу суду на те, що до позовної заяви не додані належним чином завірені копії документів, що суперечить положенням ст. 95 ЦПК України. Крім того, позивачем не надано суду жодного оригіналу документів, на які позивачка посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому у відповідності до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які отримані стороною у неналежний спосіб. Також представник відповідача вважає, що позивач не обґрунтувала, яким чином і в якій спосіб їй була заподіяна моральна шкода діями відповідача. Також наголосив на тому, що позивачка є державним службовцем, а отже є публічною особою. Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові ВС в справі № 727/5418/17, звернення особи до офіційного державного органу із відповідними заявами не може вважатися розповсюдженням недостовірної інформації. Представник відповідача також підкреслив той факт, що позивачкою не виконано поспіль дві ухвали суду про витребування доказів, що є неналежною поведінкою сторони по справі, яка потребує окремої оцінки з боку суду. На підставі вищенаведеного просили суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та залишив за собою право звернення до суду з вимогою про відшкодування витрат на професійну правову допомогу відповідачу. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні в справі докази в сукупності з точки зору їх належності та допустимості, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося відповідачем, що відповідач [PERSON] 05 грудня 2017 року звернувся зі скаргою-заявою та 15 січня 2018 року із заявою, адресованою першому заступнику голови Великоберезнянської РДА Шелемону В.О., в якій зазначав про невиконання його колишньою дружиною [PERSON] розпорядження голови Великоберезнянської РДА від 26 жовтня 2017 року № 201 «Про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, та визначення способу участі батька у її вихованні та вільному спілкуванні». На його думку цьому сприяє протиправна бездіяльність начальника служби у справах дітей Великоберезнянської РДА Шіпош І.І. Також відповідач вказує на можливу фінансову зацікавленість позивачки [PERSON] . На підставі вищенаведеного просить вжити заходів та вплинути на цю ситуацію. Судом також встановлено, що за наслідками вищенаведених звернень відповідача керівництвом Великоберезнянської РДА проведена службова перевірка викладених в них фактів. За наслідками перевірок у діях начальника служби у справах дітей РДА [PERSON] фактів бездіяльності не виявлено. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму) роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У п. 15 постанови Пленуму роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом установлено, що позивач [PERSON] є публічною особою, відповідно межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та її безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Посадові особи повинні погодитись з тим, що вони підлягатимуть громадському контролю та критиці, з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції, тієї мірою, якою це є необхідним для забезпечення прозорості та відповідального виконання їхніх обов`язків. Посадові особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відхід від цього правила є допустимими лише у випадках, коли це є украй необхідним для забезпечення можливості виконання належним чином посадовими особами своїх функцій. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Така ж сама незмінна правова позиція міститься у постановах КЦС ВС від 21 березня 2018 року у справі № 752/21313/15-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 725/6601/18, від 4 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17, від 23 травня 2018 року у справі № 486/813/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі №766/12234/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 757/2533/16-ц. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі за заявою № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що інформація, яка міститься в заявах відповідача не містить фактичних даних, в тому числі щодо можливого вчиненого позивачем злочину, натомість, в ній містяться оціночні судження відповідача [PERSON] та критика дій позивача [PERSON] як посадової особи органу державної влади щодо її діяльності на посаді начальника служби у справах дітей Великоберезнянської райдержадміністрації Закарпатської області. Крім цього при вирішенні позову суд приймає до уваги висновки, викладені Верховним Судом у постанові № 757/9133/18-ц від 24 грудня 2021 року. Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що [PERSON] не може бути притягнутий до цивільної відповідальності за висловлення оціночних суджень щодо посадової особи - [PERSON] , оскільки такі висловлювання містять думки та переконання відповідача, критику дій посадової особи, яка, в свою чергу має право на відповідь та спростування такої інформації. Вимога позивача про обов`язок відповідача визнати інформацію неправдивою та вибачитися перед нею в залі судового засідання є безпідставною, оскільки такий обов`язок може бути покладений на відповідача тільки у разі доведеності розповсюдження недостовірної інформації. На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про відмову в позові в повному обсязі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено судовий збір з відповідача на користь позивача стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed