Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 04.06.2020 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 1300 євро з умовою сплати процентів за користування позикою в розмірі 10% за кожен місяць. Вказаним договором позики було обумовлене зобов`язання [PERSON] повернути суму позики до 04.12.2020 року. В зазначений строк відповідач суму позики та процентів не сплатив. Внаслідок цього станом на травень 2021 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 43563 грн. (сума позики з врахуванням офіційного курсу гривні до іноземних валют - 1 євро = 33,51 грн.), 47919 грн. (проценти за 11 місяців), 3485 грн. (втрати від інфляції) та 1199 грн. (3% річних за 335 днів). Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказані суми заборгованості за договором позики. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду 01.06.2021 року (зданий до відділення зв`язку 25.05.2021 року). 11.06.2021 року відкрите провадження у справі. 30.07.2021 року за клопотанням відповідача по справі призначена судово-почеркознавча експертиза та провадження у справі зупинене, обов`язок по оплаті експертизи був покладений на відповідача. 20.09.2021 року провадження у справі відновлене у зв`язку з надходженням до суду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. 21.10.2021 року до суду надійшло клопотання експерта про оплату рахунку за проведення експертизи, яке було направлене відповідачу для виконання. 09.12.2021 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що оплата експертизи не була здійснена. Від позивача до суду надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач в ході розгляду справи заперечив проти задоволення позову, вказавши, що не підписував розписку та підпис в даній розписці йому не належить. За клопотанням відповідача по справі була призначена почеркознавча експертиза. В останнє судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся особисто під підпис, від нього не надходило заяв про відкладення розгляду справи. До суду не надійшло письмового відзиву на позов. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (оригінал розписки [PERSON] від 04.06.2020 року; таблицю індексів споживчих цін; відомості про офіційних курс гривні щодо іноземних валют станом на 05.05.2021 року) суд, розглянувши спір в межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В ході судового розгляду встановлено, що 04 червня 2020 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) в простій письмовій формі був укладений договір позики. На підтвердження умов договору та факту отримання грошової суми [PERSON] склав розписку. За умовами вказаного договору позивач надав відповідачу позику в сумі 1300 євро строком до 04.12.2020 року. За користування позикою договір передбачав нарахування процентів в розмірі 10% від суми позики за кожен місяць, що становило 130 євро щомісяця. В зазначений строк відповідач суму позики та процентів не сплатив. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За такого, укладений сторонами в простій письмовій формі договір позики є правомірним за презумпцією, яку має достатніми належними та допустимими доказами має спростувати відповідач. Натомість призначена за клопотанням відповідача експертиза не була проведена, у зв`язку з тим, що відповідач не сплатив її вартість. Таким чином, презумпція правомірності укладеного між сторонами договору позики від 04.06.2020 року нічим не спростована, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за вказаним договором. Позовні вимоги позивача складаються з вимог, які можливо та доцільно розділити на самостійні групи, а саме: -43563 грн. - сума позики з врахуванням офіційного курсу гривні до іноземних валют - 1 євро = 33,51 грн.; -47919 грн. визначені договором позики проценти за період з липня по травень 2021 року; -3485 грн. - втрати від інфляції; -1199 грн. - 3% річних, розраховані позивачем за 335 днів. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 43563 грн., що станом на час звернення з позовом до суду еквівалентний 1300 євро, то вимоги в цій частині підлягають задоволенню відповідно до процитованих вище положень ст. 1046 ЦК України та того, що суду не надано доказів повернення позивачем відповідачу отриманих в позику грошових коштів. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за договором позики від 04.06.2020 року в сумі 47919 грн., нарахованої позивачем за 11 місяців, то суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині у зв`язку з наступним. Згідно з розпискою від 04.06.2020 року за користування позикою здійснюється нарахування процентів у розмірі 10% від суми позики за кожен місяць, що становить 130 євро щомісяця. З розрахунку позивача слідує, що позивач розрахував суму процентів за 11 місяців, тобто за період з липня 2020 року по травень 2021 року. При цьому, з тексту розписки слідує, що строк позики був визначений сторонами до 04.12.2020 року. Натомість відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 провадження №14-10цс18 та від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. У зв`язку з вказаним позивач мав підстави нараховувати проценти за укладеним між сторонами договором позики лише до визначеного сторонами остаточно дня повернення позики, до 04.12.2020 року, що з 04.06.2020 року по вказану дату становить 6 місяців. Після вказаної дати позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування. Тому загальний розмір процентів, які має сплатити відповідач позивачу за користування грошовими коштами останнього відповідно до договору позики від 04.06.2020 року має становити 780 євро (1300 євро х 10% х 6 місяців), і оскільки позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у гривневому еквіваленті станом на час звернення до суду з позовом, і суд відповідно до ст. 13 ЦПК України обмежений змістом позовних вимог, то розмір визначених договором позики від 04.06.2020 року процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 26137,80 грн. (780 євро х 33,51 грн.). За такого, з відповідача на користь позивача належить стягнути 26137,80 грн. в рахунок сплати процентів за договором позики від 04.06.2020 року. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3485 грн. втрат від інфляції, то суд вважає, що відсутні достатні підстави для задоволення вказаних вимог у зв`язку з наступним. Зі змісту договору позики від 04.06.2020 року слідує, що позичальником позика була отримана в іноземній валюті (євро) та повернення позики і сплата процентів передбачались в тій самій валюті. Суми до стягнення заявлені позивачем в гривневому еквіваленті станом на час пред`явлення позову. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях. Таким чином індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. За такого, положення ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку ж порушення грошового зобов`язання, виконання якого передбачене договором в іноземній валюті, еквівалент якого виражений в гривнях на час звернення до суду, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки такі втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції компенсовані еквівалентом іноземної валюти. Тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції в сумі 3485 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних, розрахованих позивачем на неповернуту суму позики за 335 днів, в сумі 1199 грн., то такі вимоги підлягають частковому задоволенню. Як вказано вище, з часу надання позики по 04.12.2020 року підлягали нарахуванню визначені договором позики від 04.06.2020 року проценти в розмірі 10% від суми позики щомісячно, щодо стягнення яких вирішено вище. Визначені ж ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних нараховуються на прострочену суму, тобто суму грошових коштів, яку боржник не повернув кредитору у встановлений строк. При цьому, відповідно до договору позики від 04.06.2020 року строк повернення суми позики був визначений до 04.12.2020 року, тому до вказаної дати обов`язок позичальника по поверненню суми позики не був простроченим і визначені ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних не підлягали нарахуванню. Тому визначені ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних підлягають нарахуванню з 05.06.2020 року та до часу звернення до суду з позовом - до 25.05.2020 року (за 172 дні) становлять 615,85 грн. (43563 грн. х 3%/365 х 172). У зв`язку з чим вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі 615,85 грн. На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 04.06.2020 року на загальну суму 70316,65 грн, із яких: 43563 грн. - сума позики, еквівалентна 1300 євро; 26137,80 грн. - проценти, визначені договором позики від 04.06.2020 року, еквівалентні 780 євро; 615,85 грн. - три проценти річних. В задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами в більшому розмірі та втрат від інфляції загалом належить відмовити. У зв`язку з цим позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання та позов підлягає частковому задоволенню, тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову, при цьому позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 972 грн. Оскільки позов стосувався стягнення заборгованості в розмірі 97177 грн., а до стягнення підлягає 70316,65 грн., що становить 72% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 699,84 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (972 грн. х 72%). На підставі викладеного,

Outcome: partial