Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дітей. Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі виконавчого листа, виданого Чернівецьким районним судом Вінницької області 24 березня 2021 року у справі № 150/532/20 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти для утримання неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , в розмірі по 1000 (одній тисячі) гривень на кожну дитини щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 27 жовтня 2020 і до досягнення дітьми повноліття, відкрито виконавче провадження. Однак, відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку по сплаті аліментів, вищезазначене рішення суду не виконує, у зв`язку з чим допустив заборгованість по виплаті аліментів, яка станом на 01.01.2022 року складає 28000 гривень. За розрахунками позивача, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів за період з січня 2021 року по грудень 2021 року включно в загальній сумі 47640 гривень. Проте, згідно ч.1 ст.196 СК України, загальна сума пені не повинна перевищувати 100 відсотків заборгованості, тому позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на її користь пеню в розмірі його заборгованості по аліментах, а саме в сумі 28000 гривень. Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 17.01.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№254 від 01.02.2022 року), відповідно до якого відповідач заперечив позовні вимоги, просить суд відмовити в позові. У вказаному відзиві відповідач визнає наявність у нього зазначеної в позовній заяві заборгованості по сплаті аліментів. Однак, зазначає, що вказана заборгованість виникла у зв"язку з тим, що у нього немає постійної роботи, доходи отримує від тимчасових заробітків, які періодично витрачав на дітей, купуючи одяг та продукти харчування, оскільки з позивачем була усна домовленість, що він буде допомагати їй утримувати дітей по можливості, відтак, зазначає, що у нього відсутній умисел на ухилення від сплати аліментів. Також вказує, що після отримання позову він перерахував 10000грн. в погашення заборгованості по сплаті аліментів, на підтвердження чого долучив до матеріалів відзиву копію квитанції про перерахування на рахунок Виконавчої служби 21.01.2022 року 10000грн. як заборгованості по аліментах. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд їх задоволити. Зазначила, що після розлучення протягом року позивач лише один раз на новий рік подарував дітям по 200грн., та купив одному з дітей курточку та чобітки на день народження, однак, коштів на сплату аліментів їй жодного разу не надавав та не перераховував. Заперечила доводи відповідача про те, що він періодично витрачає на дітей кошти на одяг та продукти харчування. Відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Визнав факт наявності у нього заборгованості по сплаті аліментів в розмірі 28000грн. При цьому зазначив, що офіційно не працевлаштований, існує з тимчасових заробітків, відтак, немає можливості сплачувати аліменти, що на його думку, виключає умисел в ухиленні сплати аліментів. Також вказував, що купляє дітям одяг, продукти харчування, однак, дані обставини не може підтвердити жодними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні при ній докази встановив наступне. Позивач та відповідач з 2013 року по 2021 рік перебували у шлюбних відносинах, що підтверджується рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2021 року у справі №150/532/20. Від спільного проживання у них народились двоє дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.02.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №5 та [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19.10.2018 року Могилів-Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №180. У вказаних свідоцтвах батьком дітей записаний [PERSON] (а.с.6-7). Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 19.02.2021 року у справі №150/532/20, яке набрало законної сили 23.03.2021 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , присуджено до стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , в розмірі по 1000гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 27.10.2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.10-12). 24.03.2021 року на виконання даного рішення Чернівецьким районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист. Відповідно до довідки від 06.01.2022 року про неотримання аліментів, виданої Чернівецьким відділом Державної виконавчої служби у Могилів-Подільському районі Вінницької області, [PERSON] у період з 13.04.2021 по 01.01.2022 не отримувала від [PERSON] аліменти згідно рішення суду та виконавчого листа у справі №150/532/20 від 24.03.2021 року (а.с.9). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданої начальником Чернівецького ВДВС В.М.Квочур, борг боржника [PERSON] перед стягувачем [PERSON] за виконавчим листом Чернівецького районного суду від 24.03.2021 року у справі №150/532/20 становить 28000грн. Також згідно вказаного розрахунку вбачається, що боржником не було сплачено жодного чергового платежу по сплаті аліментів (а.с.8). Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1\~ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписами частини другої\~статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом\~ст.180 СК України,\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (ч.3\~ст.181 СК України). Відповідно до ч.1\~ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2\~ст. 179 СК України). Згідно з частиною першою\~статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти\~\~за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У пункті 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена уст. 196\~СК України, настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 зробила висновок, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів…Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитися\~\~як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення\~статті 196 СК України\~свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Верховний Суд звертає увагу, що у\~СК України\~не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою\~статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі №572/1689/16-ц (провадження №61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постанові від 10.02.2021 у справі №461/7406/18 (провадження №61-2128св20). Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Відтак, розрахунок суми пені за прострочення сплати аліментів за 2021 рік (з січня по грудень включно) обрахована позивачем: Січень 2000,00*1%*365=7300,00 грн.; Лютий 2000,00*1%*334=15\~326,38 грн.; Березень 2000,00*1%*306=14\~683,16 грн.; Квітень 2000,00*1%*275=13\~995,58 грн.; Травень 2000,00*1%*245= 13\~330,18 грн.; Червень 2000,00*1%*214=12\~642,60 грн.; Липень 2000,00*1%*184=12\~517,20 грн.; Серпень 2000,00*1%*153=11\~798,62 грн.; Вересень 2000,00*1%*122=11\~080,04 грн.; Жовтень 2000,00*1%*92=10\~384,64 грн.; Листопад 2000,00*1%*61=9\~666,06 грн.; Грудень 2000,00*1%*31= 9\~268,65 грн. Всього 47640,00 тисяч гривень. Судом перевірено правильність обрахування пені позивачем, відтак, загальна сума пені за прострочення сплати аліментів, що визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць), складає 47640 гривень. Поряд із цим, враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СКУ, відповідно до якої загальний розмір пені не може становити більше 100% заборгованості, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені, що відповідає загальній сумі заборгованості зі сплати аліментів, що становить 28000 гривень. Так, судом було досліджено розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів, наданий Чернівецьким відділом ДВС у Могилів-Подільському районі Вінницької області, відповідно до якого станом на 01 січня 2022 року сума боргу зі сплати аліментів становила 28000 гривень. Тобто, більш ніж за рік часу відповідачем не було здійснено жодної оплати на виконання рішення суду. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , заповненої 15.06.2008 року, долученої до відзиву на позов, відповідач [PERSON] з 31.12.2009 року по даний час не працює та не має статусу безробітного (а.с.23). З його пояснень, наданих в судовому засіданні, він фізично здоровий, на утриманні інших неповнолітніх, малолітніх дітей, окрім [PERSON] та [PERSON] , чи непрацездатних батьків не має, на даний час він офіційно не працює, дохід отримує з тимчасових заробітків. Відсутність постійного місця працевлаштування відповідача та наявність тимчасових заробітків суд не вважає поважною причиною неможливості сплати аліментів на рахунок позивача. Доводи відповідача про те, що він домовився з позивачем про допомогу в утриманні дітей за наявності у нього можливостей, а також те, що він періодично в рахунок сплати аліментів купував дітям одяг та продукти харчування, заперечені позивачем та не знайшли свого підтвердження відповідними доказами. Також, судом встановлено, що протягом виконання рішення суду про стягнення аліментів відповідач жодного разу не сплатив на рахунок позивача присуджені до стягнення рішенням суду аліменти, що на думку суду, спростовує доводи відповідача про відсутність у нього умислу на ухилення від сплати аліментів. При цьому суд зазначає, що відповідач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дітей за рішенням суду, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні, тому він повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів. Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, суд бере до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дітей, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дітей, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дітей, пов`язаних з їхнім матеріальним забезпеченням. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до висновку, що позивачем надано суду докази існування заборгованості відповідача перед нею за період з листопада 2020 по грудень 2021 року у розмірі 28000грн., що підтверджена розрахунком заборгованості по аліментам за період з січня по грудень 2021 року, наданим Чернівецьким відділом державної виконавчої служби у Могилів-Подільському районі Вінницької області, а відповідачем не надано суду доказів того, що заборгованості по аліментам не існує або що вона виникла не з його вини, суд задовольняє вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на її користь неустойку (пені) за несплату аліментів у розмірі 28000 гривень. Згідно з вимогами ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір в дохід держави в сумі 992,40 гривень. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved