Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

28 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПП-Ф «Дарьял», у якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку у сумі 37 348,57 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що у період з 10.08.2015 по 16.06.2021 перебував у трудових відносинах з ПП-Ф «Дарьял». 29.06.2021 позивач подав до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 16 липня 2021 року. Листом від 26.07.2021 відповідач повідомив позивача, що оскільки зі мною укладений строковий трудовий договір від 01.01.2021 № 188-2021, позивачу необхідно подати заяву про розірвання договору за ст. 39 КЗпП України. На таку пропозицію відповідача позивач не погодився, про що повідомив відповідача листом від 29.07.2021, оскільки вважав, що трудові договори переукладені один чи декілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк, а тому він повинен бути звільнений за ст. 38 КЗпП України. У день звільнення 16.07.2021 відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив їх виплату. Після звернення представника позивача адвоката Починок В.В. до відповідача з адвокатським запитом, відповідач у своєму листі від 10.09.2021 повідомив, що у зв`язку із звільненням позивачу нараховано до виплати компенсацію за невикористану відпустку за період 10.08.2019-16.07.2021 в сумі 12 957,80 грн., а повний розрахунок проведено 01.10.2021. Період затримки розрахунку складає 53 дні, середньоденна заробітна плата позивача складає 704,69 грн., а тому позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума 37 348,57 грн. Ухвалою суду від 29 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті спору. 25 січня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Свої заперечення на позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач у день звільнення не працював, про що складений акт про відсутність на роботі директора з ливарно-механічного виробництва ПП - фірми «Дарьял» [PERSON] , а також відомості про відсутність [PERSON] на роботі внесені в табель обліку робочого часу. Оскільки позивач в день свого звільнення 16.07.2021 не працював, належні йому при звільненні суми мали бути виплачені відповідачем не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України. Лист [PERSON] від 22.09.2021 з вимогою про розрахунок підприємство відповідача отримало 27.09.2021, а тому обов`язок по виплатах при звільненні у відповідача виник з 28.09.2021 та був виконаний ПП-фірмою «Дарьял» 01.10.2021. Просив відмовити у задоволенні позову. 27 січня 2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечив проти викладеного відповідачем у відзиві на позовну заяву, зазначив, що, по-перше, якби він був відсутній на роботі відповідач повинен був звільнити його за прогул; по-друге, акт про відсутність позивача на роботі підписаний особою, яка не займала вказану в акті посаду на підприємстві відповідача; по-третє, відповідач посилаючись на відсутність позивача на роботі у день звільнення не надав доказів щодо з`ясування підприємством причин відсутності працівника на роботі. Крім того, зазначив, що твердження відповідача про направлення позивачем вперше вимоги про повний розрахунок листом від 22.09.2021 не відповідає дійсності, оскільки листом від 29.07.2021, проти отримання якого не заперечує у своєму відзиві відповідач, позивач просив здійснити з ним повний розрахунок та надіслати поштою трудовою книжку. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 27 січня 2022 року судовий розгляд був відкладений, у зв`язку з тим, що п`ятиденний строк для подання відповідачем заперечень не сплинув, оскільки відповідь на відзив надіслана позивачем відповідачу у день розгляду справи - 27.01.2022. 09 лютого 2022 року від відповідача надійшли заперечення, у яких відповідач підтримав викладені у відзиві на позовну заяву доводи, заперечив проти задоволення позовних вимог. Окрім іншого, зазначив, що в листі від 29.07.2021 [PERSON] просив потворно здійснити з ним повний розрахунок згідно ст. 116 КЗпП та надіслати поштою на його адресу трудову книжку, що, на думку відповідача, не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки позивач в листі не вказав, що він надає згоду на пересилання його трудової книжки. Також, зазначив, що сумніви позивача у достовірності акту про відсутність його на роботі, оскільки він підписаний [PERSON] , яка не займала вказану у акті посаду, спростовуються доданими до заперечень відповідними доказами, згідно з якими [PERSON] з 19.06.2019 займала посаду Директора з фінансово-комерційної діяльності ПП-Фірми «Дарьял». Інші доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Сторони скористалися своїм право на подачу заяв по суті справи, клопотань про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не заявлялися. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 10 серпня 2015 року по 16 липня 2021 року перебував у трудових відносинах з ПП - Фірма «Дарьял», перебуваючи на посадах начальника цеху, т.в.о. директора з ливарно-механічного виробництва, а з 01 жовтня 2017 року - директора ливарно-механічного виробництва (а.с. 6 зворотній бік). З [PERSON] підприємством неодноразово укладався трудовий договір, останній раз 01.01.2021 за № 188-2021 від 01.01.2021. 16 липня 2021 року [PERSON] був звільнений з посади на підставі ст. 39 КЗпП - розірвання строкового трудового договору № 188-2021 від 01.01.2021з ініціативи працівника. Відповідно до Наказу № 2455/К, виданого 16 липня 2021 року ПП-Фірмою «Дарьял» звільнено директора з ливарно-механічного виробництва ПП - фірми «Дарьял» [PERSON] з займаної посади з 16 липня 2021 року на підставі ст. 39 КЗпП України - розірвання строкового трудового договору № 188-2021 від 01.01.2021 з ініціативи працівника. Підставою для винесення наказу є заява про звільнення [PERSON] (а.с. 50). Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Генерального директора ПП -Ф «Дарьял» [PERSON] з заявою про звільнення його з займаної посади за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП з 16 липня 2021 року, проведення з ним повного розрахунку відповідності до ст. 47 КЗпП України та видачі йому трудової книжки особисто на руки (а.с. 49). У подальшому у своєму листі від 29 липня 2021 року на адресу ПП-фірма «Дарьял» [PERSON] просив повторно здійснити з ним повний розрахунок згідно зі ст. 116 КЗпП та надіслати поштою на його адресу трудову книжку. З наданої відповідачем копії табелю обліку використання робочого часу за період 01.07.21-31.07.21 вбачається, що [PERSON] був відсутній на роботі 16 липня 2021 року, у зв`язку з чим у табелі наявна відмітка з умовним позначенням «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин) (а.с. 53-54). Відсутність [PERSON] на роботі у день звільнення також підтверджується копією Акту, складеного 16 липня 2021 року працівниками ПП-фірми «Дарьял», згідно з яким упродовж усього робочого дня 16 липня 2021 року з 08.00 години по 17.00 годину директор з ливарно-механічного виробництва [PERSON] був відсутнім на своєму робочому місці в Криворізькому підрозділі фірми (а.с. 52). При цьому, суд не приймає доводи позивача щодо недостовірності Акту від 16.07.2021 як доказу, так як він підписаний особою, яка не займала зазначену у акті посаду, оскільки такі доводи спростовані наданими відповідачем доказами, долученими до заперечення, зокрема копією протоколу Загальних зборів Власників Приватного підприємства - фірми «Дарьял» «Про обрання Дирекції», проведених 19 червня 2019 року, на яких було прийнято рішення про обрання директором з фінансово-комерційної діяльності [PERSON] , яка, у тому числі, підписала Акт від 16.07.2021 про відсутність на роботі [PERSON] . 01.10.2021 [PERSON] отримав на розрахунковий рахунок від відповідача компенсацію за невикористану відпустку (за період з 10.08.2019-16.07.2021) у розмірі 12 957,80 грн. (а.с. 26). Згідно з довідкою про нараховані та виплачені суми заробітної плати (доходу) від 16.07.2021, виданої [PERSON] ПП-Фірмою «Дарьял», за останні два місяці перед звільненням, а саме у травні та червні 2021 року [PERSON] нарахована заробітна плата у розмірі 15500 грн. та 14801,75 грн. відповідно (а.с. 20-23). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 116 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Враховуючи наведені норми законодавства та встановивши, що [PERSON] в день звільнення не працював, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, починаючи з дати звільнення - 16 липня 2021 року. При цьому, суд приймає доводи відповідача про те, що вимога провести повний розрахунок у заяві про звільнення від 29.06.2021 не може вважатися вимогою звільненого працівника про проведення повного розрахунку у розумінні положень ст. 116 КЗпП України, і в цій частині заява могла бути виконана роботодавцем у разі присутності [PERSON] в день звільнення на роботі. Натомість, на думку суду, заява, з якою позивач звернувся 29 липня 2021 року і у якій просив провести повний розрахунок, відповідає вимогам ст. 116 КЗпП України, оскільки на час звернення із вказаною заявою [PERSON] був вже звільненим відповідно до Наказу № 2455/К від 16.07.2021 «Про звільнення», а тому обов`язок провести повний розрахунок у роботодавця виник з моменту отримання такої вимоги і не пізніше наступного дня після отримання вимоги, тобто у даному випадку ПП-Ф «Дарьял» повинно було провести розрахунок не пізніше 30 липня 2021 року, і саме з цієї дати необхідно рахувати час затримки розрахунку при звільненні позивача. Суд не приймає доводи відповідача про те, що заява позивача від 29.07.2021 не є вимогою про розрахунок при звільненні, так як вона не містить відомостей про банківські реквізити [PERSON] , оскільки трудовим законодавством не передбачено форми та змісту вимоги про розрахунок. Крім того, суд враховує, що, незважаючи на заперечення відповідача, що отримана ним заява позивача від 29.07.2021 є вимогою про проведення повного розрахунку, 10.09.2021 відповідач надіслав [PERSON] повідомлення про нараховані і невиплачені працівникові суми, що відповідно до ст. 116 КЗпП України свідчить про прийняття відповідачем заяви від 29.07.2021 як вимогу про розрахунок. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що роботодавцем ПП - фірмою «Дарьял» порушено строки, передбачені ст. 116 КЗпП України в частині проведення розрахунку при звільненні, і час затримки становить з 30 липня 2021 року (дня наступного після отримання вимоги про розрахунок) по 01.10.2021 (день фактичного розрахунку), тобто 45 робочих днів. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розмір середнього заробітку обчислюється судом з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (зі змінами від 01.09.2021) (далі - Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що в разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді». Так, згідно довідки про заробітну плату позивача, заробітна плата останнього за травень 2021 року складала 15500,00 грн., за червень 2021 року - 14801,75 грн. (а.с. 20-23). Враховуючи, що у період травень-червень 2021 року було 38 робочих днів (у травні 2021 року - 18, у червні 2021 року - 20), середньоденна заробітна плата позивача становить 797,41 грн. [(15500 грн. + 14801,75 грн.) / 38 робочих днів]. При цьому, суд виходить з того, що у відповідності до положень ст. 12, 13 ЦПК України, жодною зі сторін не було надано графіку роботи [PERSON] за останні два місяці перед звільненням, не надано відомостей про кількість робочих днів на підприємстві у цей період і також не надано відомостей про режим роботи підприємства, зокрема щодо тривалості робочого тижня, перенесення святкових днів тощо), а тому суд приймає за основу загальнодержавні робочі дні у період травень-червень 2021 року, виходячи з п`ятиденного робочого тижня. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку з 30 липня 2021 року по 01 жовтня 2021 року становить 35 883,45 грн. з розрахунку 797,41 грн. (середньоденна заробітна плата) х 45 (робочі дні у період затримки розрахунку). Відповідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд стягує з відповідача на користь позивача, понесені останнім і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. До позовної заяви надано квитанцію про сплату позивачем судового збору при подачі позову у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 871,68 грн. (908 грн. х 96%). Крім того, у позові [PERSON] зазначив, що очікує понести орієнтовно судові витрати у розмірі приблизно 5000 грн. на оплату послуг адвоката, при цьому у порушення вимог ст.ст. 134 ч.1, 137 ч.3, 141 ч.8 абз. 1 ЦПК України, не надав суду ні попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, ні доказів на підтвердження витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом справи (договір, рахунок, квитанція тощо). У копії договору № 06/08/21 про надання правової допомоги, укладеного 06.08.2021 між [PERSON] та АБ «Віктора Починка», зазначені вище відомості відсутні, більш того у пункті 4.1 Договору зазначено, що розмір гонорару визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору, і яка суду не надана. З огляду на викладене суд немає законних підстав для розподілу судових витрат позивача на оплату послуг адвоката у заявленому орієнтовному розмірі 5000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial