Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савчук О.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г., про визнання договору дарування частини квартири та договору іпотеки недійсними, скасування записів про державну реєстрацію права власності та обтяження. Позов мотивований тим, що 15 серпня 2016 року він ( [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та трьох відсотків річних, й одночасною заявою про забезпечення позову від 15.08.2017 року, в якій вказав, що сума боргу 80 000 доларів США та три проценти річних за час прострочення грошового зобов`язання становить 162 835 грн. 46 коп. У вказаній заяві звернув увагу суду на те, що [PERSON] має на праві власності квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Сузукі», відповідачу відомо про спір та про те, що він звернувся до правоохоронних органів та буде звертатись до суду, а тому просив накласти арешт, вважаючи, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2017 року його позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на його користь борг в сумі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715 грн. 60 коп., в решті вимог відмовлено. Окрім того, ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2017 року накладено аршт на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] в межах ціни позову на загальну суму 2 166 035 грн. 46 коп., яка вподальшому була скасована судом апеляційної інстанції і направлено на новий розгляд, про наслідки якої йому не відомо. Уподальшому ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21.08.2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2017 року залишено без задоволення, а за наслідком розгляду апеляційної скарги [PERSON] про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2017 року апеляційний суд м.Києва ухвалою від 11.10.2017 року вказане рішення залишив без змін. Разом із тим, 04.12.2017 року йому з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що відразу після винесення 15.05.2017 року судом на його користь рішення про стягнення боргу, [PERSON] 25.05.2017 року подарував своїй дочці [PERSON] ѕ частки трикімнатної квартири [ADDRESS] , про яку він повідомив суд у заяві про забезпечення позову. Договір дарування від 25.05.2017 року було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А. за номером 626. Більше того, з вказаної інформаційної довідки вбачається, що донька [PERSON] 17.11.2017 року уклала зі своєю рідною сестрою [PERSON] іпотечний договір за серією та номером 3243 на підставі договору позики грошових коштів б/н від 17.11.2017 року, тобто після того як Апеляційний суд м.Києва розглянув апеляційну скаргу представника її батька [PERSON] та відхилив, а ухвалою від 11.10.2017 року вказане рішення залишено без змін. Іпотечний договір від 17.11.2017 року було нотаріально посвідчено приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. за № 3243. За таких обставин вважає, що [PERSON] за допомогою своїх дочок [PERSON] та [PERSON] намагається приховати нерухоме майно, про наявність якого він повідомляв суд при подачі позову про стягнення боргу, та за змовою вчинили фіктивні договори дарування, договір позики грошових коштів та договір іпотеки все для того, щоб унеможливити виконання судового рішення. [PERSON] скористався скасуванням ухвали про накладення арешту і ще до повторного розгляду судом, умисно вчинив фіктивний договір дарування по відчудженню нерухомого майна - належної йому частини квартири на користь своєї дочки [PERSON] , яка й так була власником частки такої квартири. Крім того, з метою подальшого унеможливлення стягнення на частку в квартирі, відповідачі вступили в змову і реалізацію дій: фіктивної позики, за умови, коли сестра сестрі нібито позичає грошові кошти в сумі 2 680 000 грн., близько 100 000 доларів США, потім борг сестра може не повертати, а інша - кредитор ( [PERSON] ) зверне стягнення на предмет іпотеки, і все заради вжиття заходів для унеможливлення виконання рішення про стягнення боргу на його користь. Вказані дії свідчать про умисні дії та фіктивність укладених договорів відповідачами по приховуванню майна з метою уникнення накладення арешту, виконання грошового зобов`язання та унеможливлення виконання судового рішення згідно якого [PERSON] є боржником. Як на правову підставу оспорення договорів посилається на положення статті 234 ЦК України щодо фіктивності правочинів, які вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цими правочинами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правої допомоги від 22 липня 2021 року (а.с.214 том 2), посилаючись на те, що договір дарування від 25 травня 2017 року ѕ частини квартири [ADDRESS] та договір іпотеки на вказану квартиру ( [ADDRESS] ) від 17 листопада 2017 року є фіктивними, оскільки вони не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними і укладені з метою ухилення від сплати [PERSON] на користь позивача боргу, просив задовольнити позов. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Стяляр О.І., діюча на підставі ордера адвоката про надання правої допомоги від 28 липня 2021 року, позовні вимоги не визнала, вважаючи не доведеною позивачем фіктивність правочину договору дарування ѕ частини квартири, оскільки подальші дії сторін такого правочину свідчать про його виконання в натурі, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Звернула увагу суду на той фактор, що до укладення оспорюваного правочину [PERSON] задовго до укладення такого правочину, а саме 20 вересня 2005 року подарував [PERSON] ј частину такої квартири. [PERSON] , набувши право власності на вказану квартиру, ставши її одноособовою власницею з 17 листопада 2017 року, користується нею, проживає та зареєстрована у такій квартирі, що підтверджується належними доказами, відтак вважати, що правочин по відчудженню [PERSON] частини квартири був фіктивним немає, оскільки такий правочин при його укладенні був спрямований на реальне набуття правових наслідків, обумовлених таким правочином. Окрім того, зазначила, що накладений арешт ухвалою суду був скасований апеляційним судом м.Києва від 22 червня 2017 року з передачею заяви до суду першої інстанції, а в подальшому судом першої інстанції при розгляді заяви позивача про накладення арешту було відмовлено, при цьому рішення суду про стягнення заборгованості за боргом позивачем звернуто до виконання лише у червні-липні 2021 році, відповідно [PERSON] як боржник не міг знати про примусові виконавчі дії по виконню рішення суду в період вчинення оспорюваного позивачем правочину по даруванню частини квартири у травні 2017 року, й здійснення якого виконавчого провадження (з липня 2021 року) відбувалось поза межами дати вчиненого правочину, що вказує на безпідставність вимог. Щодо укладення [PERSON] договору іпотеки вказала, що [PERSON] не була стороною виконавчого провадження, а тому підстав вважати, що її дії по укладенню договору іпотеки 17 листопада 2017 року з наміром уникнення боржником [PERSON] зобов`язання по виконанню рішення суду, є безпідставним, й не можуть пов`язуватися із фіктивністю правочину, тим більше, що такий правочин був реальним та спрямований на реальне настання правових наслідків - строни договору уклали договір позики та на його забезпечення виконання - договір іпотеки, який наразі виконаний. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05 червня 2018 року (а.с.194 том 1), та [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05 червня 2018 року (а.с.101 том 2), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні на недоведеністю та необгрутованістю. Вважаючи не доведеною позивачем фіктивність правочинів, як договору дарування частини квартири, так й іпотечного договору, оскільки подальші дії сторін таких правочинів свідчать про їх виконання в натурі, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. Відповідачами надано відзив на позов, мотиви якого зводяться про недоведеність позивачем фіктивності правочинів, як договору дарування частини квартири, так й договору іпотеки квартири, оскільки подальші дії сторін таких правочинів свідчать про їх виконання в натурі, та які вчиненні поза строковими межами виконавчого провадження, адже рішення суду таким позивачем звернуто до виконання лише у липні 2021 року, що підтверджує потановою держаного виконавця від 07 липня 2021 року про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа, виданого 01.06.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1 323 715 грн. 60 коп. (а.с. 62 том 3). Відповідь на відзив відповідачів позивачем не надано. Треті особи в судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), водночас звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності та прийняття рішення суду згідно чинного законодавства; відзив на позов третими особами не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 01 грудня 2020 року (а.с.191 том 2). Вислухавши пояснення сторін (представників), їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши доводи відзиву на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні, виходячи із такого. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києв від 15 травня 2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715 грн. 60 коп. боргу за договором позики від листопада 2013 року. Вказаний позов було подано [PERSON] до суду у серпні 2017 року (а.с. 9-12 том 1). Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2017 року накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] в межах ціни позову на загальну суму 2 166 035 грн. 46 коп. (а.с. 13 том 1), яка скасована ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22 червня 2017 року з передачею заяви до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с. 86 - 87 том 3), за насліками якої ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 30 жовтня 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по вказані справі повернуто заявнику (а.с. 85 том 3). Ухвала Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2017 року не зверталась до виконання, що визнається позивачем, відповідно, доводи позивача про те, що оспорювані ним правочини вчиненні на час дії ухвали суду про забезпечення позову (накладеного арешту на майно), спростовуються. Як вбачається із постанови державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м.Києві, виконавче провадження по виконавчому листу № 753/15072/16, виданому 01 червня 2021 року по виконанню рішення суду від 15 травня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу (позики) в сумі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715 грн. 60 коп., виконавче провадження відкрито лише 07 липня 2021 року (а.с. 62 том 3), що вказує на те, що позивач як стягувач ініціював звернення виконавчого листа до виконання лише у червні 2021 року, тобто оспорювані позивачем правочини вчинені за відсутності відкритого виконавчого провадження. Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 08 квітня 2002 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 03 квітня 2002 року № 453-С/КІ [PERSON] володів на праві власності квартирою [ADDRESS] (а.с. 125 том 1), ј частину якої [PERSON] на підставі договору дарування ј частини квартири від 20 вересня 2005 року подарував [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. (а.с.162 том 2). Решта частки вказаної квартири - ѕ ( [ADDRESS] ) [PERSON] на підставі договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А., подарував [PERSON] (а.с. 123 - 124 том 2). Тобто [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування ј частини квартири від 20 вересня 2005 року та договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , набувши право власності на всю квартиру [ADDRESS] , користується майном квартири, проживає у ній, укладає договори щодо її комунального обслуговування від 18.04.2018 року на надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення (а.с.217-218), від 24.04.2018 року про надання послуг з постачання холодної води та водолівдення (а.с.219-220 том 1), несе обов`язок по сплаті щомісячних комунальних послуг (а.с.221-250 том 2, 1-96 том 2), що вказує на реальність укладення оспорюваного договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року. Відповідно до іпотечного договору від 17 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г., [PERSON] в порядку забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, укладеним між нею та [PERSON] грошових коштів від 17 листопада 2017 року в сумі 2 680 000 грн. зі строком повернення до 17.11.2022 року, передала в іпотеку [PERSON] належне їй майно - квартиру [ADDRESS] (а.с. 143-153, 156 том 2). Обґрунтовуючи позов, позивач послався на те, що оспорювані договори є фіктивними, оскільки не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а з метою ухилення від сплати боргу, у зв`язку із чим просив визнати їх фіктивними та недійсними. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Порядок посвідчення договорів іпотеки визначено Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5. Посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами, встановленими Інструкцією. При цьому слід зазначити, що посвідчення договорів іпотеки має свої особливості. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З огляду на зазначене та враховуючи, що заочне рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] ухвалено 15 травня 2017 року та залишене без змін апеляційним судом м.Києва від 11.10.2017 року, тобто набуло чинності 11.10.2017 року, натомість звернення виконавчого листа до виконання позивачем відбулось лише у червні 2021 року, виконавче провадження відкрито постановою державного виконавця 07 липня 2021 року (а.с.62, 63-64 том 3), відповідно оспорювані правочини - договір дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року та іпотечний договір від 17 листопада 2017 року вчинені поза межами дії виконавчого провадження, ініціатива по провадженню якого позивачем здійснена лише у червні 2021 року (а.с.62, 63-64 том 3), а щодо договору дарування квартири, то такий правочин вчинений до набуття рішенням суду чиності (11.10.2017 року),сторонами договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року досягнуто правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, що вказує на його реальність, відповідачка [PERSON] за наслідком отриманого в дар від [PERSON] ѕ частини квартири, та попередньо отриманого у дар від нього ж ( [PERSON] ) ј частину вказаної квартири відповідно до договору дарування від 12 вересня 2005 року, ставши власником всієї частки квартири (ј+ ѕ = 1), проживає у ній, укладає договори щодо її комунального обслуговування від 18.04.2018 року на надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення (а.с.217-218), від 24.04.2018 року про надання послуг з постачання холодної води та водовідення (а.с.219-220 том 1), несе обов`язок по сплаті щомісячних комунальних послуг (а.с.221-250 том 2, 1-96 том 2), що вказує на реальність укладення оспорюваного договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року (виконання в натурі), сторони іпотечного договору від 17 листопада 2017 року [PERSON] , [PERSON] не були сторонами виконавчого провадження ( [PERSON] , [PERSON] ), що не містить ознак фіктивності по виконанню рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу, а ухвала Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2017 року, якою накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] в межах ціни позову на загальну суму 2 166 035 грн. 46 коп. (а.с. 13 том 1), не набула чинності, не зверталась до виконання та скасована ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 22 червня 2017 року з передачею заяви до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с. 86 - 87 том 3), за насліками якої ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 30 жовтня 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по вказані справі повернуто заявнику (а.с. 85 том 3), що вказує на необгрутноватність позовних вимог - фіктивності договору дарування ѕ частини квартири від 25 травня 2017 року та іпотечного договору від 17 листопада 2017 року у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, не обумовлені спірними договорами, так як подальші дії сторін вказаних правочинів свідчать про їх виконання в натурі. Частинами 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Якщо сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції. Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.15, 16, 202, 203, 217, 717, 719, 234 ЦК Укараїни, з урахуванням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed