Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи 1 - [PERSON] , третьої особи 2 Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про виселення та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .\~ Квартира придбана позивачем [PERSON] на підставі договору дарування від третьої особи - [PERSON] ,\~ з яким перебувала у шлюбі і який розірваний 27.01.2015 року. В\~ квартирі зареєстровані [PERSON] [INFO] , який є рідним братом\~ Третьої особи [PERSON] , та проживає в зазначеній квартирі, і [PERSON] [INFO] , є сином Відповідача1 [PERSON] та племінником Третьої особи [PERSON] , не проживає в квартирі з початку 2000-х років, точна адреса його проживання Позивачу невідома.\~ Перебуваючи в родинних стосунках з Третьою особою [PERSON] , коли він був власником квартири, були зареєстровані за адресою квартири як члени сім`ї власника житлового приміщення і набули право користування житловим приміщенням.\~ На теперішній час Третя особа не є власником квартири, шлюб між ним та Позивачем розірваний, отже Відповідачі не є членами сім`ї власника, яким є Позивач. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують. У той же час, факт проживання та реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказану квартиру, зокрема щодо розпорядження цим нерухомим майном, у зв`язку з чим позивач просила суд Виселити [PERSON] ( [INFO] , Інн. [NUMBER] )\~ та визнати [PERSON] [INFO] таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивач подала до суду письмову заяву, в якій просила справу слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримала, щодо заочного розгляду справи заперечень не подавала. Відповідачам відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію позовної заяви та додатків до неї, копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву.\~ Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзиви на позов не подавали. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог, про розгляд справи повідомлені належним чином. Заперечень проти вирішення справи у заочному порядку від третіх осіб до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідачів, які належним чином повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову вони не подали, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.11.2014 позивач [PERSON] набула права власності на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29050003 від 05.11.2014. Дарувальником в даному договорі є третя особа 1 [PERSON] , з\~ яким Позивач перебувала у шлюбі і який розірваний 27.01.2015 року, актовий запис № 02. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.08.2021 року,\~ відповідачі зареєстровані у вищевказаній квартирі.\~ Як вбачається з довідки Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПІВДЕННИЙ 57» № 129/21-72-Д від 10.08.2021 про надання інформації щодо перебування/проживання за місцем реєстрації, з моменту реєстрації об`єднання, а саме з 31.01.2017 року і по теперішній час, за зазначеною адресою проживає [PERSON] , 1962 р.н., інформація про місце проживання Відповідача 2 [PERSON] ( [INFO] ) відсутня. З пояснень Позивача, Відповідач [PERSON] ( [INFO] ) не проживає в квартирі з початку 2000-х років. Перебуваючи в родинних стосунках з [PERSON] (Відповідач [PERSON] , 1962р.н. є рідним братом, Відповідач [PERSON] племінником, оскільки є сином Відповідача [PERSON] , 1962р.н.), коли він був власником квартири, були зареєстровані за адресою квартири як члени сім`ї власника житлового приміщення і набули право користування житловим приміщенням.\~ Стаття 47\~Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 317, 319\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За статтею 386 ч.2 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення статті 391\~Цивільного кодексу\~України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391\~ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом згаданої норми закону, відповідач [PERSON] \~ правових підстав для реєстрації у даному помешканні, не має, а тому останнього необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.» Як убачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартири [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач [PERSON] ( [INFO] ), не будучи членом сім`ї позивача, зареєстрований та проживає за адресою спірної квартири, не несе тягар утримання житла та порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст.\~81\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved