Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивач ТОВ Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» пред`явив до суду позов до відповідачів [PERSON] , у якому просить стягнути із [PERSON] на користь ТОВ Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» три проценти річних та інфляційні витрати за кредитним договором в сумі 243510,70 гривень, з яких: 30358,42 гривень - 3% річних та 213152,28 гривень - інфляційні витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 20 жовтня 2006 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 92 Т/Н 06-4.4 про відкриття позичальнику кредитної лінії в сумі 20 000 доларів США з оплатою по процентній ставці процентів 15% річних на строк до 19 жовтня 2014 року. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між [PERSON] та ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», було укладено Іпотечний договір, посвідчений 20 жовтня 2006 року, [PERSON] , приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу за реєстровим №7937, на підставі якого в іпотеку було передано наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Також, 20 жовтня 2006 року між TOB «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було Договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувалась перед TOB «Банк «Фінанси та Кредит» відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2012 року, ухваленим у цивільній справі №2-9446/11 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість в сумі 191 869,47 гривень. 22 січня 2013 року заступником начальника Тернопільського районного Відділу ДВС ГТУ юстиції в Тернопільській області Цимбалістою Світланою Володимирівною на підставі виконавчого листа №2-9446/2011 було відкрите виконавче провадження №36060229 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. 03 травня 2017 року заступником начальника Тернопільського районного Відділу ДВС ГТУ юстиції в Тернопільській області Цимбалістою Світланою Володимирівною було винесено постанову про, закінчення виконавчого провадження №36060229 у зв`язку із повною сплатою боргу. 23 квітня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра Гарантія» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріальна округу, Юдіним М.А., зареєстрований в реєстрі за № 256, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором № 92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року та права Іпотекодержателя за Іпотечним договором, укладеним між ПАТ Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] , перейшло до TOB «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісне кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договоре або законом. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, представник позивача вважає, що позивач має право подати позов на підставі ст. 625 ЦК України і стягнути з відповідача 3% річних та інфляційних збитків за весь період виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 2-9446/11 від 24 січня 2012 року, відповідно до якого заборгованість становить 191 869, 47 гривень та складається із: 38 059, 58 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 49 458, 96 гривень - заборгованість по простроченому тілу кредиту; 1166,90 гривень - заборгованість по нарахованих доходах; 7509,20 гривень - заборгованість по прострочених нарахованих доходах; 95 674, 83 грн. - зменшений розмір пені. З цих підстав, представник позивача вважає, що на користь TOB «ФК «Довіра та гарантія» підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні витрати за простроченим зобов`язанням за період з 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 року. Так, згідно наданого представником позивача розрахунку, сума трьох процентів річних від неповернутої суми заборгованості за весь період прострочення виконання рішення становить 30358, 42 гривень, сума інфляційних витрати від неповернутої суми заборгованості за весь період прострочення виконання рішення становить 213 152,28 гривень. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 19 жовтня 2021 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Ракоц І.В. надійшов до суду відзив на позов, у якому заперечує проти позовних вимог та викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що згідно умов кредитного договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20.10.2006 p., даний кредитний договір був укладений між [PERSON] та Банком «Фінанси та кредит», а не [PERSON] , а отже відповідачем по даній справі мав би бути саме [PERSON] , а не [PERSON] . За таких обставин вважає, що даний позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки [PERSON] не є стороною даного кредитного договору, а отже і не може бути відповідачем по даній справі. Крім цього, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України за період часу з 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 року. При цьому, позов подано 12 серпня 2021 pоку, тобто через 4 роки і 3 місяці. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, позивач хоче стягнути заборгованість за період з 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 pоку, але при цьому повністю ігнорує вимоги ст. 257 ЦК України, щодо строку позовної давності, які на момент подачі позову були пропущені більш ніж на рік. Також вказує, що в п. 3.2 кредитного договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 pоку зазначено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 19 жовтня 2014 pоку, тобто термін дії кредитного договору був до 19 жовтня 2014 року. Крім цього, представник відповідачки зазначає, що розрахунки заборгованості позивач зробив на власний розсуд, виходячи з загальної суми боргу, не взявши до уваги жодним чином той факт, що на протязі всього періоду часу з моменту відкриття провадження 22 січня 2013 року і до закриття виконавчого провадження 03 травня 2017 року [PERSON] постійно здійснював платежі і закривав заборгованість. При цьому, згідно умов кредитного договору № 92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року передбачені відсотки за користування кредитом, а тому, представник позивачки вважає, що вимоги щодо стягнення 3% річних є такими, що не гуртуються на нормі закону та не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а також пропущено строк позовної давності вважає, що в позові має бути відмовлено в повному обсязі. 03 листопада 2021 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Ракоц І.В. надійшла письмова заява, у якій вказує, що перебіг строку позовної давності розпочався саме з 03 травня 2017 року, з моменту закриття виконавчого провадження, при цьому позов подано 12 серпня 2021 року, тобто через 4 роки і 3 місяці. Таким чином, вважає, що TOB «ФК «Довіра та Гарантія» втратило своє право на стягнення даного боргу, оскільки пропустило строк позовної давності, який згідно ст. 257 ЦК України встановлений у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, таким чином вважає, що спочатку банк, а потім TOB «ФК «Довіра та Гарантія», як новий кредитор, дізналися або могли дізнатись про порушене право ще в травні 2017 року. З цих підстав вважає, що позивач пропустив строк позовної давності і втратив своє право на стягнення заборгованості. 08 листопада 2021 року за клопотанням представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судом залучено до участі у розгляді справи у якості співвідповідача - [PERSON] , про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання. 09 листопада 2021 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив, у якій заперечує проти викладених у відзиві обставин. Так, представник позивача не погоджується із твердженням про те, що відповідачка [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки не являється стороною Кредитного договору №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. На спростування зазначених доводів вказує на те, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено іпотечний договір, посвідчений 20 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А., на підставі якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Також, 20 жовтня 206 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалась перед ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4. Також, представник позивача не погоджується із доводами представника відповідачки про те, що долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості зроблений на власний розсуд без встановлення фактичних обставин справи, оскільки відповідачкою не надано власних розрахунків, платіжних доручень щодо сплати заборгованості на підставі яких можлива була б заміна у пунктах розрахунку заборгованості. Щодо твердження відповідачки про неможливість нарахування 3% річних, у випадку, коли договором або законом встановлено інший розмір процентів, зазначають, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України. Таким чином, оскільки кредитором було пред`явлено до позичальника вимоги дострокового повернення заборгованості, нарахування відсотків встановлених безпосередньо кредитним договором було припинено. Натомість, після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитор має право на нарахування 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до ст. 625 ЦК України. За вказаних обставин представник позивача просить не брати до уваги обставини, викладені представником відповідачки у відзиві на позов та задовольнити позовні вимоги. Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у судове засідання не з`явився, попередньо направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належно повідомленими до суду не прибули, про причини неявки суду не повідомили. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Ракоц І.В. щодо задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позов. Судом установлено: 20 жовтня 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит», товариство з обмеженою відповідальністю та [PERSON] кредитний договір №92 Т/Н 06-4.4, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON] кредитні ресурси в сумі 20 000 доларів США, з оплатою по процентній ставці 15% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту та повної сплати відсотків, комісії та можливої пені до 19 жовтня 2014 року. 20 жовтня 2006 року між Банк «Фінанси та Кредит», товариство з обмеженою відповідальністю (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, за умовами якого Іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , в якості забезпечення повернення [PERSON] кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. В забезпечення виконання умов кредитного договору між Банк «Фінанси та Кредит», товариство з обмеженою відповідальністю та [PERSON] (Поручитель) 20 жовтня 2006 року укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов`язалася перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2012 року, ухваленим у цивільній справі №2-9446/11 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та вирішено: стягнути солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у сумі 191869,47 гривень, з яких: 38059,58 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 49458,96 гривень - сума заборгованості по простроченому тілу кредиту; 1166,90 гривень - сума заборгованості по нарахованих доходах; 7509,20 гривень - сума заборгованості по прострочених нарахованих доходах; 95674,83 гривень - зменшений розмір пені, також стягнуто 2568,89 гривень судового збору. На виконання вказаного рішення суду, 20 лютого 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист №2-9446/2011 про солідарне стягнення із [PERSON] , [PERSON] в користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 191869,47 гривень та 2568,89 гривень судового збору. Судом установлено, що вказаний виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до виконання. 03 травня 2017 року заступником начальника відділу Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Цимбалістою Світланою Володимирівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №36060229 з виконання виконавчого листа №2-9446/201120, виданого 20 лютого 2012 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення солідарно із [PERSON] , [PERSON] в користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 191869,47 гривень та 2568,89 гривень судового збору, оскільки борг сплачено повністю, згідно квитанції №ПН572984 від 27 квітня 2017 року. Виконавчий збір і витрати виконавчого провадження сплачені повністю, згідно квитанції №572984 від 27 квітня 2017 року. 23 квітня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до пункту 2.1. якого, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у Додатку №1 до цього Договору. Згідно п. 2.2. Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за цим Договором новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1. цього договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включно, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами щодо сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, відшкодування за договором страхування, тощо. Відповідно до п. 4.1. Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за Основними договорами, відповідно до цього Договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 28959,38 гривень. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором. Згідно Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є Додатком №1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, сума заборгованості по тілу кредиту - 4602,49 доларів США, заборгованість по відсотках - 746,16 доларів США, понесені судові витрати - 2568,89 гривень, заборгованість по пені - 3051669,35 гривень. Всього заборгованість в доларах США - 5348,65 доларів США та 3054238,24 гривень. Також, відповідно до вказаного Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є Додатком №1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право вимоги до іпотекодавця [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, представник позивача вважає, що у зв`язку із переходом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, отже, із відповідачів на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» підлягає стягненню 3% річних за період із 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 року, тобто за період із дати ухвалення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області про стягнення заборгованості по дату винесення заступником начальника відділу Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області постанови про закінчення виконавчого провадження. Також, вважає, що за вказаний період із 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 року із відповідачів слід стягнути інфляційні втрати. Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір 3% річних за період із 21 січня 2012 року по 03 травня 2017 року становить 30358,42 гривень; розмір інфляційних втрат за період із 21 січня 2012 року по 03 травня 2017 року становить 213152,28 гривень. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, у зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача [PERSON] перед банком та його порушення. Таким чином, з ухваленням судом у 2012 році рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором №92 Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, тобто до 27 квітня 2017 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові -ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки -ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» пред`явив до суду позов 25 серпня 2021 року, при цьому, просить стягнути із відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат за час прострочення з 24 січня 2012 року по 03 травня 2017 року, тобто поза межами трьох років, які передували подачі такого позову. Крім цього, заборгованість погашена відповідачами 27 квітня 2017 року, що стверджується постановою заступника начальника відділу Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Цимбалістої Світлани Володимирівни про закінчення виконавчого провадження від 03 травня 2017 року, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги до боржників 23 квітня 2018 року, з моменту укладення договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, однак до суду із вказаним позовом звернулося лише 25 серпня 2021 року, тобто після спливу трьохрічного строку, що свідчить про пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду із вимогою про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. За вказаних обставин, суд приймає до уваги заяву представника відповідачки про застосування позовної давності. За ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, позивачем не наведено жодного обґрунтування та не надано доказів на підтвердження поважності підстав пропуску позовної давності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed