Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивачі - [PERSON] , [PERSON] , звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що їм на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрований їх повнолітній син - [PERSON] , який з вересня 2014 року виїхав до іншої країни, не знявшись при цьому з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . Позивачі стверджують, що син з вересня 2014 року не мешкає за адресою своєї реєстрації, про квартиру не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти в квартирі не здійснює. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Місцезнаходження відповідача позивачам невідоме. Зазначене стало приводом для звернення позивачів до суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачі до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечують щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у тому числі шляхом публікації оголошення на сайті судової влади України згідно з вимогами ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, про причини неявки не інформував. Відзив на позов не поданий. Приймаючи до уваги відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що квартира [ADDRESS] , відповідно до реєстраційного посвідчення від 14.02.1996 року, свідоцтва про право власності на житло від 21.02.1996 року, видане АТ «Новгородський машинобудівний завод», договору дарування ј частки квартири від 27.03.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу, реєстр№ 1146, свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори в.о. Торецької державної нотаріальної контори, реєстр №60 на праві приватної спільної часткової власності належить по Ѕ частки [PERSON] та [PERSON] (а.с.6-12). Відповідно до довідки Торецької міської військово-цивільної Бахмутського району Донецької області про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб № 1954/89 від 14.12.2021 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, зокрема [PERSON] , який є сином позивачів (а.с.22). Факт того, що з вересня 2014 року відповідач не мешкає у вказаному вище житловому приміщенні, власних речей не зберігає, обов`язки з утримання житла не виконує, підтверджується актами вуличного комітету №б/н від 12.08.2020 року та 03.12.2021 року, посвідчених головою правління ОСББ «Наш будинок Воїнів - Інтернаціоналістів, 3» (а.с.4,5). З огляду на це, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Отже, з урахуванням того, що квартира [ADDRESS] є власністю позивачів, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивачам належить на праві власності квартира [ADDRESS] , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача, який є членом сім`ї позивачів, у вказаному будинку без поважних причин понад один рік, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved