Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

\~ \~ 01 грудня 2021 року позивач, Акціонерне товариство «Кредобанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитом в розмірі 186837,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13% від ціни позову та фіксовану суму у розмірі 1400,00 грн., що разом складає 25688,84 грн., а також просив стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2802,56 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 11.08.2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та відповідачем був укладений кредитний договір № CL-235935 про надання кредитних коштів у розмірі 158644,97 гривень на строк до 07 листопада 2024 року. Відповідно до умов Договору Банк відкрив позичковий рахунок № [NUMBER] . Позичальник отримав кредит в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів на вказаний рахунок. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 22.09.2021 заборгованість [PERSON] перед АТ «Кредобанк» становить 186837,20 грн. Оскільки на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасив, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ «Кредобанк» борг за кредитом в розмірі 186837,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2802,56 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу слухати у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву. 15.02.2022 від відповідача надійшло клопотання, у якому зазначено, що остання визнає позовні вимоги в частині стягнення з неї на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 186837,20 грн. Однак, відповідач заперечує щодо стягнення з неї всієї суми сплаченого судового збору та частини витрат на професійну правничу допомогу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Представник позивача надав суду копію кредитного договору № СL-235935 (а.с. 16-18), згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 158644,97 грн., що підтверджується меморіальними ордерами № 64696006, № 64696181, № 64696183, № 64696216, № 64696218 від 08.11.2019 року (а.с. 6-10) та випискою руху коштів по рахунку з 08.11.2019 по 01.10.2021 (а.с. 11-15). Пунктом 4.1. Договору передбачено, що сплату відсотків, за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. 29 вересня 2021 року на адресу [PERSON] направлено досудову вимогу щодо дострокового погашення заборгованості (а.с. 20). Відповідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № СL-235935 від 08.11.2019 року, станом на 01.10.2021, загальна сума заборгованості відповідача [PERSON] становить 186837,20 грн., яка складається з наступного: 150410,24 гривень тіло кредиту; 36426,96 гривень - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає доведеним та документально підтвердженим факт утворення відповідачем по справі заборгованості у розмірі 186837,20 грн. в результаті невиконання умов кредитного договору, яка підлягає стягненню на користь позивача. Окрім того, у позовній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 13% від ціни позову та фіксовану суму у розмірі 1400,00 грн., що разом складає 25688,84 грн. В обґрунтування клопотання зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивач користувався правовою допомогою Адвокатського об`єднання «Аксіліум» та ніс відповідні витрати на умовах договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року, розмір яких на момент подання даного клопотання склав 25688,84 грн. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку що клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України\~встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України озмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів\~(договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В той же час, позивачем не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку, посвідчення про відрядження. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.02.2019 по справі № 335/8855/15-ц. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру. У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати. Також, зі сторони позивача, не було долучено детального розрахунку всіх правових витрат та детального опису всіх робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (кількість витраченого адвокатом часу, вартість вчинення конкретної послуги, тощо), що є також підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2020 по справі № 638/7748/18. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішенні у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи вищевикладені норми права та правові позиції Верховного Суду, суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача суми судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу відсутні, так як розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25688,84 грн. явно завищений, не співмірний з наданими послугами позивачу та не підтверджений доказами. Окрім того, згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням положень ст.ст. 141, 142 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, а також повернути позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору.

Outcome: partial