Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

15.06.2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Обухівської районної державної нотаріальної контори нотаріуса Коваленко Лариси Олексіївни про визнання заповіту недійсним, а саме просить суд визнати заповіт який посвідчений 11.07.2018 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, Київської області, Клименко Ольгою Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №651 недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що вона є рідною сестрою померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , проте після її смерті їй стало відомо про наявність оскаржуваного заповіту, відповідно до якого все своє майно її сестра заповіла відповідачці [PERSON] . З вказаним заповітом вона не погоджується зважаючи на наступні обставини, близько трьох років потому, вона телефонувала своїй сестрі [PERSON] і в розмові її сестра повідомила їй, що до неї ходить соціальний працівник [PERSON] , яка попросила її сходити до Обухівської районної державної нотаріальної контори для оформлення нотаріальної довіреності з метою отримання пенсії та сплати комунальних послуг, а також здійснення її представництва в інших органах. Через деякий час сестра їй також повідомила, що підписала у державного нотаріуса довіреність на ім`я [PERSON] - працівника соціальної служби в м. Обухів. Щорічно не менше двох разів на рік вона приїздила в м. Обухів, а обов`язково на поминальні дні. Також, щорічно вона разом зі своєю вже померлою сестрою проходила медичне обстеження щодо підтримання її здоров`я в належному стані, що підтверджується наявною у неї медичною документацією. Її сестра постійно вказувала мені про те, що саме вона буде спадкоємицею всього майна, що залишиться на день її смерті. Лише в квітні 2021 року після подачі заяви про прийняття спадщини вона зрозуміла, що її померла сестра всупереч її волі та бажанню підписала не довіреність, а заповіт, однак сестра неодноразово вказувала їй, що вона підписала в 2018 році саме нотаріальну довіреність. Враховуючи ці обставини [PERSON] , будучи працівником Відділення соціальної допомоги вдома управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради ввела в оману її померлу сестру, скористалась її похилим віком, шахрайським шляхом та всупереч її волі, що призвело до складання заповіту, оскільки [PERSON] їй довіряла з метою в подальшому заволодіння її нерухомим майном. Введення в оману та привласнення майна осіб похилого віку, яких доглядають соціальні працівники та в тому числі [PERSON] - не передбачено вищевказаним чинним законодавством України. Вищевказані обставини є підставою для визнання заповіту недійсним, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.09.2021 року в задоволенні клопотання відповідача Обухівської районної державної нотаріальної контори відмовлено. клопотання представника позивача задоволено, замінено відповідача Обухівську районну нотаріальну контору на належного відповідача приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Клименко Ольгу Петрівну, залучивши її до участі у справі в якості відповідача. Клопотання представника відповідача задоволено частково, витребувано від Комунального некомерційного підприємства Обухівської міської ради «Обухівська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. Каштанова, 52) інформацію про те чи перебувала на обліку у лікаря-психіатра [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні інших вимог клопотання представника відповідача відмовлено. Продовжено строки підготовчого провадження. Ухвалою суду від 08.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснила, що в 2003 році вона переїхала на постійне місце проживання в Угорщину, м. Будапешт, проте незважаючи на переїзд, вона приїздила в м. Обухів Київської області. Про смерть її сестри, якій стало відомо не відразу, їй повідомили про смерть сестри несвоєчасно. Відповідачка не допомагала її сестрі, а будинок який належав її сестрі, після її смерті оформила не себе. Вона приїхала в Україну вже після смерті її сестри. Вона відповідачку ніколи не бучила, вона бувала у її сестри рідко, ці обставини їй відомі зі слів її померлої сестри. Її сестра могла сама себе обслуговувати, вона постійно забезпечувала її грошовими коштами, вона самостійно їздила на ринок. Після своєї смерті сестра мала намір залишити все своє майно. Сестра не повідомляла їй про наявність заповіту чи нотаріальної довіреності. Відповідачка була для її померлої сестри чужою людиною. Коли вона приїздила до сестри в 2014-2015 роках вона возила її на медичні обстеження, окрім проблем з аортою в неї не було ніяких інших хвороб, і сестра вела себе адекватно. Відповідачка ввела її сестру в оману. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та надав аналогічні пояснення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність. Пояснив, що в позовній заяві наявні протирічливі обставини. Так, відповідачка перебувала у декретній відпустці у 2017-2018 роках, а її чоловік обробляв город померлої [PERSON] та вони допомагали їй по господарству. [PERSON] померла коли була на ринку, відповідачка в цей час перебувала поряд. Підготовчою похорону займалась відповідачка. Про наявність заповіту їй не було відомо до 2020 року. Нотаріус пояснила, що померла [PERSON] склала оскаржуваний заповіт з власної волі, добровільно. Також пояснив, що померла [PERSON] не перебувала на обліку у лікаря-психіатра, крім того вона працювала розумово - економістом. Відповідачка в судовому засіданні проти позовних вимоги заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що нас час складання спадкоємцем [PERSON] заповіту вона ще не працювала і соціальній службі. В 2017 році її чоловік познайомився з [PERSON] , він орав їй город, а потім і її познайомив. [PERSON] розповідала, що їй ніхто не допомагає, і вона почала їй допомагати обробляла город і допомагала по господарству, возила її на ринок, купувала їй продукти, спочатку вона їй за це платила. Про заповіт їй стало відомо в 2020 році, [PERSON] сама їй про це розповіла. Одного разу, коли вони були на ринку [PERSON] стало погано і вона викликала їй швидку, проте вона померла, вона взяла її документи, для того, щоб організувати похорони, вона поховала її за власні кошти. В соціальній службі вона працювала в 2019 року по 30.09.2020 року. [PERSON] не відносилась до неї як до соціального працівника, як соціальний працівник вона з нею не працювала. До моменту своєї смерті [PERSON] все розуміла і могла керувати своїми діями. Вони спілкувались 2-3 рази на тиждень. [PERSON] проживала сама. Заяву про прийняття спадщини подавала вона і в нотаріуса вона дізналась про наявність заповіту. В неї були родичі, які є спадкоємцями. При житті [PERSON] розповідала їй про родичів, і про те, що вони їй не допомагають. Вони не є родичами. Свідок [PERSON] показав, що він є сусідом померлої [PERSON] , а саме живе через дві хати. [PERSON] приїздила до померлої [PERSON] рази 3 чи 4 в рік. Між [PERSON] та [PERSON] була сварка, але потім вони начебто помирились. [PERSON] останні роки проживала сама, чоловіка помер та дітей у неї не було, племінники не приходили, тому переписати майно їй не було на кого. Померла [PERSON] потребувала маленького догляду як людина похилого віку. Хто саме бував у [PERSON] , він не знає, оскільки бував у померлої десь 1 раз в рік. [PERSON] , яка померла в 2018 році, не казала йому, що її хтось обманює або погрожує їй. Позивачка коли приїздила, вона допомагала померлій сестрі по господарству і матеріально. Відповідачки [PERSON] він у померлої не бачив. Свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою померлої, яка жила від неї через 3 хати. [PERSON] особливо не спілкувалась з сусідами. Племінників померлої вона ніколи не бачила. Сама [PERSON] скаржилась на племінників, що вони її не відвідують. Позивачка [PERSON] приїжджала до померлої 2-3 рази на рік. Відповідачку Ложечник вона не бачила і взагалі в гості до померлої [PERSON] не ходила. Коли бачила [PERSON] та їй не казала, що хтось її обманював або їй погрожував. Свідок [PERSON] показав, що він був суміжним сусідом з померлою [PERSON] . Позивачка [PERSON] їздила до [PERSON] приблизно 3 рази на рік. В останній рік життя померла заговорювалась, а саме могла по десять разів на день розмовляти про одне і те саме, при цьому до кінця життя була в життєвому тонусі. Відповідачку Ложечник він бачив у [PERSON] , разом з чоловіком коли вони щось робили на городі. Взагалі до [PERSON] постійно хтось ходив, а хто саме сказати не може. В гостях у [PERSON] не бував, міг зайти тільки по справі. [PERSON] не казала, щоб її хтось обманював чи погрожував їй. Заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, перевіривши та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини: Позивачка [PERSON] народилась в м. Обухів - [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 17.11.2020 року серія [NUMBER] . Сестра позивачки [PERSON] народилась в м. Обухів - [INFO] , що підтверджується, копією посвідки про народження від 26.04.1949 року серія [NUMBER] . Сестра позивачки [PERSON] народилась в м. Обухів - [INFO] . Батько позивачки [PERSON] , та її сестер [PERSON] , [PERSON] (дівоче [PERSON] ) - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 08.02.2000 року серія [NUMBER] . Мати позивачки [PERSON] , та її сестер [PERSON] , [PERSON] (дівоче [PERSON] ) - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 08.02.2000 року серія [NUMBER] . 10 грудня 1968 року - [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] . Право власності було зареєстровано в реєстраційні книзі Фастівського БТІ -12.12.1968 року. [INFO] - [PERSON] помер. 01 квітня 2015 року, Обухівська районна державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 156/2014 після смерті спадкодавця [PERSON] ( [INFO] ). 07 квітня 2015 року - [PERSON] отримала Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 40091349. 07 квітня 2015 року державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, Клименко О.П. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок загальною площею 107,9 м2, що розташований в [ADDRESS] . 07 квітня 2015 року державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, Клименко О.П. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер 3223110100:01:047:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] . 07 квітня 2015 року державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, Клименко О.П. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0727 га., кадастровий номер 3223110100:01:047:0087, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована в [ADDRESS] . [INFO] померла сестра позивачки - [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано 07.10.2020 року Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУ Міністерства юстиції України, серія [NUMBER] Враховуючи той факт, що за час подружнього життя [PERSON] та [PERSON] дітей в них не було, а [PERSON] була одноособим власником нерухомого майна, що залишилось після смерті чоловіка - на момент смерті [PERSON] - спадкоємці першої черги за законом взагалі відсутні. Згідно ч.1 ст.1262 Глави VI ЦК України до другої черги спадкоємців за законом належать рідні брати та сестри спадкодавця, а також його дід та бабка. Позивачка [PERSON] - є рідною сестрою [PERSON] , тобто спадкоємицею другою черги за законом. 08 квітня 2021 року позивачка [PERSON] в межах шестимісячного строку на прийняття спадщини звернулась до Обухівської районної державної нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї сестри [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 08 квітня 2021 року за вих. № 434/02-14 Державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, Коваленко Ларисою Олексіївною була зареєстрована заява про прийняття спадщини після смерті сестри. Відповідно до повідомлення Державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори, Коваленко Ларисою Олексіївною від 08.04.2021 року №434/02-14 позивачу було повідомлено наступне: «Обухівська районна державна нотаріальна контора повідомляє, що після смерті Вашої сестри, [PERSON] , яка померла [INFO] , яка була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Після померлої [PERSON] відкрилася спадкова справа в Обухівській районній державній нотаріальній конторі за № 304/2020. За життя померла [PERSON] залишила заповіт посвідчений 11.07.2018 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Клименко О. П. за р. № 651, за умов якого спадкове майно заповідано не на Вашу користь. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст.ст.1251-1252 ЦК України. Заповіти підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст.1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження особи на випадок її смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши в ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Відповідно до ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.3 ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (заповіт подружжя). Будь-які обов`язки спадкоємців перед спадкодавцем виникають лише після смерті заповідача, тобто розпорядження набувають юридичної сили не з часу посвідчення заповіту, а з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Враховуючи вимоги ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В силу ч.ч.2,4 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так позивачем під час розгляду справи не подано належних у допустимих доказів, на підтвердження заявлених позовних вимог. З наданих свідками в судовому засіданні показів можна зробити висновок, що свідками не наведено жодного факту, які б вказували на вчинення щодо померлої шахрайських або обманних дій з боку відповідачки. Також з показів свідків вбачається, що вони мало спілкувались з померлою, але знають, що з родичів тільки [PERSON] 2-3 рази на рік могла відвідати померлу [PERSON] інші родичі, а саме племінники з померлою не спілкувались. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що познайомилась з [PERSON] внаслідок того, що її чоловік має у власності мотоблок, яким її чоловік неодноразово обробляв город померлої [PERSON] , а в подальшому померла [PERSON] повідомила чоловіка [PERSON] , що їй потрібна інколи допомога по господарству, у зв`язку з цим, відповідачка [PERSON] та [PERSON] познайомились та почали спілкуватись. Починаючи з 2017 року відповідачка [PERSON] та її чоловік почали спілкуватись з [PERSON] та допомагати їй по господарству. Це спілкування тривало до самої смерті [PERSON] , смерть якої настала в той час коли вони спільно з [PERSON] здійснювали купівлю продуктів харчування на недільному ринку в місті Обухів. [PERSON] вчинила всі дії необхідні для поховання [PERSON] , а саме придбала гроб, інші обрядові речі та оплатила поминальний обід. Крім того, [PERSON] взагалі до 2020 року не було відомо про наявність заповіту складеного [PERSON] на її користь. Про даний факт їй повідомила сама [PERSON] лише на початку 2020 року, проте сам заповіт [PERSON] не бачила та про його місце знаходження їй відомо не було, даний факт підтверджується, тим, що [PERSON] вимушена була 02 лютого 2021 року отримувати дублікат заповіту від 11 липня 2018 року. Крім того необхідно зазначити, що [PERSON] не являлась соціальним працівником в період 2017-2018 років, та в цей період часу перебувала в декретній відпустці. Так заповіт на ім`я [PERSON] було складено 18 липня 2018 року, в цей час відповідачка ніде не працювала. У період з 18 вересня 2018 року по 12 червня 2019 року [PERSON] працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інтерфом». Соціальним працівником [PERSON] перебувала у період з 17 вересня 2019 року по 30 вересня 2020 року, тобто заповіт було складено за 13 місяців до того як відповідачка стала соціальним працівником, тому посилання позивача на те, що відповідачка використовувала своє службове становище, а тим більш вчиняла шахрайські дії для набуття спадщини є надуманими. Крім того, позивачка будучи соціальним працівником взагалі не працювала з померлою [PERSON] та звільнилась з даної роботи до смерті [PERSON] . Таким чином, вбачається, що є необґрунтованими та безпідставними посилання позивачки щодо вчинення шахрайських дій з боку відповідачки з метою введення в оману [PERSON] , оскільки [PERSON] в 2018 році взагалі не було відомо про існування заповіту складеного на її користь. Крім того, з самого заповіту від 11 липня 2018 року вбачається, що є безпідставними посилання позивача на той факт, що померла [PERSON] уклала його під впливом насильства або внаслідок не усвідомлення своїх дій в результаті обману, так, з заповіту від 11 липня 2018 року вбачається, що його складено на прохання [PERSON] та в її присутності, в двох примірниках, один з яких залишається в справах нотаріуса, а другий видано заповідачу. Заповіт містить наступний напис, який здійснений особисто [PERSON] розбірливим та охайним почерком: «Цей заповіт прочитаний мною вголос підписаний мною власноруч. [PERSON] », тобто з наведеного вбачається, що даний заповіт складено власноручно заповідачем на її прохання та у відсутності інших осіб, що виключає здійснення на неї будь-якого насильства з метою укладення заповіту або введення її в оману. Також з листа приватного нотаріуса Клименко О.П. наданого до суду вбачається, що 11 липня 2018 року до неї на прийом особисто прибула громадянка [PERSON] та повідомила, що бажає скласти заповіт щодо належного їй майна. Відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріусом на підставі наданих нею документів було встановлено особу громадянки та перевірено дієздатність громадянки [PERSON] . В подальшому нотаріусом громадянці [PERSON] було роз`яснено наслідки вчинення нотаріальної дії щодо складання заповіту та пересвідчено, що громадянка [PERSON] повністю усвідомлює значення своїх дій та бажає вчинити дану нотаріальну дію за відсутності будь-якого тиску на неї. З огляду на викладене, нотаріусом було підготовано бланк заповіту, який особисто прочитала та підписала [PERSON] . Один примірник заповіту було надано в руки особисто [PERSON] , а другий примірник заповіту було поміщено до нотаріальної справи, таким чином, нотаріусом 11 липня 2018 року було посвідчено заповіт, складений [PERSON] , яка при складанні заповіту повністю усвідомлювала значення своїх дій та особисто підписала складений заповіт. Так, перед посвідченням заповіту [PERSON] нотаріус перевірив дієздатність заповідача, здатність цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії та її наслідків. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed