Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Хустського районного суду від 19.08.2015. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2006, було набуто спільне майно, а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Набутий за час шлюбу житловий будинок перебудовувався, і хоча він наразі є об`єктом незавершеного будівництва, однак перебудову закінчено (ступінь готовності 100%) і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, хоча не зданий в експлуатацію. Рішенням суду визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку за такою адресою по 1/2 ідеальній частці за кожним. Наразі позивач не має змоги користуватися будинком через поведінку відповідача. Він намагався врегулювати спір, звернувшись до відповідача з проханням передати йому ключі від будинку, на що вона відмовила. За таких обставин, посилаючись на приписи ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, 60, 63, 69, 70 СК України, просить суд припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] ; у порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] та [PERSON] в натурі по 1/2 частині незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Відзиву на позов, відповідачем [PERSON] не подавалося. У свою чергу треті особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] , [PERSON] пред`явили позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання права на користування житловим приміщенням та виключення його з розподілу спільного сумісного майна подружжя. Позов умотивований тим, що у даній справі розглядається спір їхніх батьків про поділ майна подружжя. На підставі ухвали суду було проведено судову будівельно-технічну експертизу, якою визначено варіант розподілу будинку та земельної ділянки. Незалежно від того яка частину будинку буде присуджена кому із сторін, вони будуть під ризиком виселення із будинку, у якому проживають. Тому бажають щоб суд виключив з розподілу приміщень спірного будинку ті кімнати у яких вони проживають. Наразі в будинку батько не проживає, а проживають вони та матір, і між ними встановлено порядок користування приміщеннями будинку. При цьому батько неодноразово заявляв, що здасть в оренду свою частину будинку чужим людям чи продасть його. Оскільки домовитись із батьками щодо залишення їм у користування приміщень, які вони займають, не можливо, то посилаючись на ст.ст. 401, 405 ЦК України просять суд: 1) визнати за [PERSON] право на користування житловою кімнатою № [NUMBER] , площею 24.7 кв.м., що знаходиться на 2-му поверсі будинку та присудити йому її в користування, виключивши її із розподілу спільного майна; 2) визнати за [PERSON] право на користування житловою кімнатою [ADDRESS] , площею 19.7 кв.м., що знаходиться на 2-му поверсі будинку та присудити їй її в користування, виключивши її із розподілу спільного майна; 3)визнати за [PERSON] та [PERSON] право на користування кімнатою [ADDRESS] , площею 6.6 кв.м., що знаходиться на 1-му поверсі будинку та присудити її їм в спільне користування, виключивши її із розподілу спільного майна. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 15.02.2021 року залучено до розгляду у справі в якості третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] , [PERSON] . Прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права на користування житловим приміщенням та виключення його з розподілу спільного сумісного майна подружжя. У відзиві на позов третіх осіб [PERSON] визнає такий позов та не заперечує проти його задоволення. У відзиві на позов третіх осіб [PERSON] просить у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовити. В обґрунтування посилається на те, що права позивачів жодним чином не порушені. Реєстрація місця проживання [PERSON] та [PERSON] і є законною підставою, для користування ними не тільки зазначеними у позові кімнатами, а й всім будинком, і таке право ніким, у тому числі й [PERSON] не порушується та визнається. Отже заявлений позов є передчасним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив позов [PERSON] задовольнити, а в задоволенні позову третіх осіб відмовити. Зазначив, що [PERSON] згоден на отримання будь-якої частини житлового будинку згідно запропонованого експертом варіанту розподілу. Ствердив, що право користування будинком дітей [PERSON] не заперечує. Однак пред`явлений ними позов є передчасним, оскільки їхнє право не порушено. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову [PERSON] . Зокрема не погоджуються з висновком експерта, який запропонував лише один варіант розподілу, що на їх думку не враховує всіх інтересів сторін. При цьому просять поділити будинок згідно запропонованого відповідачем варіанту розподілу, який враховуватиме інтереси всіх осіб. Щодо позову третіх осіб, то такий позов визнають та просять його задовольнити. В судовому засіданні представник третіх осіб [PERSON] просила задовольнити їхній позов. Пояснила, що існує загроза втрати дітьми права користування житлом, оскільки [PERSON] вже ставив оголошення про оренду будинку в мережі Інтернет і приходили люди дивитися на житло. Також погодилася із запропонованим відповідачем [PERSON] варіантом розподілу житлового будинку, оскільки такий варіант враховуватиме інтереси дітей. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить наступного висновку. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що з 14.11.1992 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 19.08.2015 року (Том 1, а.с.7). Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.08.2006 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Згідно договору будинок складається з двох кімнат, житловою площею 40,5 кв.м., та загальною площею 71,2 кв.м. До житлового будинку відносяться надвірні споруди: вбиральня літ «Б», літня кухня літ «В». огорожна зазначена на технічному плані за №1-2 (Том 1, а.с.8). Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 02.04.2007 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0671 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, кадастровий номер 2110800000:01:021:0074, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (Том 1 , а.с.9, 10). Згідно технічного паспорту на будинок за адресою [ADDRESS] , який виготовлено у листопаді 2008 року, вказаний будинок складається вже з 14 приміщень та котельні, жилою площею 65,5 кв.м., загальною площею 273,4 кв.м. Рік побудови будинку вказаний 2007. До будинку належить господарська споруда кам`яна огорожа (Том 1, а.с.87-92). Вказане свідчить, що після придбання будинку у 2006 році, було здійснено його перебудову внаслідок чого значно збільшилася його площа та змінився склад господарських будівель. При цьому як вбачається з матеріалів справи та визнано сторонами, будинок експлуатується за своїм функціональним призначенням (зареєстроване місце проживання відповідача та дітей сторін у справі), але не приймається до експлуатації, ступінь його будівельної готовності становить 100 %, проте право власності на спірний будинок відповідачем не оформлюється. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями статей 364, 367 цього ж Кодексу, кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 Цивільного кодексу України, згідно з частиною першою якої подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. Відповідно до статті 60, статті 69, частини 1 статті 70, статті 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом чоловіка/дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Згідно із положеннями пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Цією ж Постановою Пленуму Верховного Суду України законодавець встановив, що у випадках, передбачених статтями 86-89 Земельного кодексу України, учасник спільної власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, що відповідає розміру його частки (пункт 18). Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала в користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суд при визначенні частини земельної ділянки, право на користування якою має позивач, має виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виконання останньої. Згідно висновку експерта № 143 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 05.10.2020 року, складеного судовим експертом Корчинським Б.М., встановлено, що: реальний розподіл житлового будинку за адресою, [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток співвласників [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним - технічно можливий відповідно до діючих ДБН. відповідно до визначених ідеальних часток реальний розподіл можливий, при умові проведення будівельних робіт по добудові додаткових перегородок в приміщенні №7 та №2 загальною площею 1,6 кв.м. та незначному переплануванні приміщень. А саме: одному співвласнику пропонується виділити підвальне приміщення площею 9,7 кв.м. та на першому поверсі наступні приміщення: 2. житлова кімната площею 26,0кв.м.; 2.прихожа площею 10,5кв.м.; 3. ванна площею 4,2кв.м.; 4. кімната площею 6,6 кв.м.; 5. комора площею 3,0 кв.м.; 6. кухня площею 22,3 кв.м.; 7. басейн площею 76,9 кв.м.; б/н. душова площею 2,2 кв.м.; І. котельня площею 6,0 кв.м. Разом по першому співвласнику: 167,4 кв.м. Іншому співвласнику пропонується виділити на першому поверсі наступні приміщення: 1. коридор площею 9,5 кв.м.; 7. басейн площею 12,8 кв.м.; 8. сауна площею 4,4 кв.м.; б/н. коридор площею 1,9 кв.м.; б/н. вбиральня площею 1,8 кв.м.; б/н. гараж площею 28,0 кв.м.; На мансардному поверсі наступні приміщення: 9. вбиральня площею 4,6 кв.м.; 10. житлова кімната площею 19,7 кв.м.; 11. житлова кімната площею 24,7 кв.м.; 12. гардеробна площею 7,2 кв.м.; 13. ванна площею 7,3 кв.м.; 14. житлова кімната площею 14,5 кв.м.; 15. коридор площею 15,0 кв.м.; б/н. житлова кімната площею 16,0 кв.м. Разом по другому співвласнику 167,4 кв.м. При здійсненні даного варіанту реального розподілу в приміщеннях №2 першого поверху необхідно влаштувати перегородки загальною площею 1,6 кв.м., а також влаштувати додатковий дверний проріз в приміщенні гаражу. Крім того вказаним висновком пропонується розділити земельну ділянку наступним чином: земельну ділянку Sс.к. розміром 40 кв.м. залишити у спільному користуванні; земельну ділянку SI розмірами 110,6 кв.м. та 76,2 кв.м. пропонується надати першому співвласнику; земельну ділянку SІІ розміром 186,8 кв.м. пропонується надати другому співвласнику. Допитаний у судовому засіданні судовий експерт [PERSON] суду пояснив, що ним запропоновано лише один варіант розподілу, оскільки такий найбільш відповідає розмірам часток, і за такого варіанту не має відхилення від рівності часток. Об`єм будинку є дуже великими і зробити розподіл таким чином, щоб у обох співвласників була однакова кількість жилих кімнат є технічно неможливим. Відповідно до діючих ДБН обов`язковим є виділення кожному співвласнику жилої кімнати, санвузлу і кухні, що в даному випаду дотримано. Зокрема з 14 кімнати можна зробити кухню, позаяк там є всі необхідні умови та підведення. А отже сторона яка зайде у будь-яку з частин матиме все, що необхідно. Також зазначив, що у висновку експерта у відповіді на 5 питання щодо варіантів розподілу земельної ділянки, наявна технічна описка, оскільки помилково зазначено про виділ земельної ділянки SI другому співвласнику; а земельної ділянку SІІ першому співвласнику, хоча все має бути навпаки, що узгоджується з Додатками до висновку експерта Суд бере до уваги такі пояснення експерта оскільки вони логічні та послідовні і сумнівів у суду не викликають. Зокрема суд бере до уваги пояснення експерта щодо технічної помилки у відповіді на 5 питання щодо варіанту розподілу земельної ділянки, та виходить з того, що правильним варіантом є саме той, який викладено у схемі в Додатку №VІ до висновку експерта (де земельну ділянку SI розмірами 110,6 кв.м. та 76,2 кв.м. пропонується надати першому співвласнику; земельну ділянку SІІ розміром 186,8 кв.м. пропонується надати другому співвласнику), позаяк це узгоджується з варіантом розподілу будинку, визначеному у схемах в Додатках №№IV, V до висновку експерта, і в такому випадку співвласник матиме доступ до виділеної йому частини будинку через свою ж земельну ділянку. Інших якихось способів розподілу спільного майна подружжя не наведено. При цьому суд відхиляє запропонований відповідачем [PERSON] варіант розподілу будинку, оскільки такий не є висновком експерта. Суд констатує, що належним та допустимим доказом щодо варіантів розподілу нерухомого майна має бути саме висновок експерта, оскільки для вирішення таких питань потребуються спеціальні знання, зокрема щодо встановлення технічної можливості розподілу, варіантів такого розподілу, додаткових робіт, які потрібно зробити для розподілу майна, відступ від рівності часток та розмір грошової компенсації тощо. [PERSON] таких спеціальних знань не має, не є експертом, а тому запропонований нею варіант розподілу не береться судом до уваги. В підготовчому судовому засіданні судом з`ясовувалась думку відповідача [PERSON] щодо можливості призначення експертизи (додаткової, повторної) з цього питання, однак така відмовилася, пославшись на відсутність коштів для оплати такої експертизи. В подальшому, після допиту експерта [PERSON] , представником [PERSON] - [PERSON] було заявлено клопотання про витребування доказів та призначення у справі повторної будівельно-технічної експертизи, однак ухвалою суду від 10.02.2022 року таке клопотання залишено без розгляду. А отже єдиним висновком експерта, яким визначено варіанти розподілу спільного будинку є саме висновок експерта № 143 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 05.10.2020 року, і суд бере його до уваги. Отже вказаним висновком експерта встановлена можливість реального поділу незавершеного будівництвом житлово будинку, з визначенням окремих частин, що підлягають виділу, а отже позовні вимоги [PERSON] про реальний поділ будинку та земельної ділянки є обґрунтованими. Суд дослідивши вказаний висновок експерта бере до уваги запропонований ним варіант розподілу спільного майна, оскільки при такому варіанті відхилення від ідеальних часток співвласників відсутнє, а роботи з переобладнання, які необхідно зробити є незначними. При цьому у судовому засіданні сторони висловилися щодо варіанту розподілу, а саме представник позивача [PERSON] заявив, що [PERSON] згоден на отримання будь-якої частини житлового будинку згідно запропонованого експертом варіанту розподілу, а відповідач [PERSON] заявила, що їй не потрібен басейн і такий слід виділити позивачу. Відтак згідно запропонованого варіанту розподілу позивачу [PERSON] слід виділити ту частину будинку в якій знаходиться басейн площею 76,9 кв.м., а відповідачу [PERSON] - іншу частину згідно запропонованого у Додатках до експертизи варіанту розподілу. З огляду на викладене, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Стосовно позову третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Також обраний спосіб захисту повинен відповідати критеріям ефективності, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того згідно усталеної практики ЄСПЛ, щоб «цивільний» аспект пункту 1 статті 6 Конвенції був застосовним, має існувати спір («contestation» у французькому тексті) щодо «права цивільного характеру», яке принаймні небезпідставно можна назвати таким, що визнане національним законодавством, незалежно від того, чи захищене воно також Конвенцією. Спір має бути реальним та серйозним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; і, насамкінець, результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для відповідного права, при цьому самих лише опосередкованих зв`язків або непрямих наслідків для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції недостатньо (див., серед нещодавніх джерел, рішення у справі «Регнер проти Чеської Республіки» [ВП] (Regner v. theCzechRepublic) [GC], заява № 35289/11, пункт 99, від 19 вересня 2017 року). Відтаку судовому порядку підлягає захисту лише порушене право. А отже особа, яка звертається до суду повинна належним чином обґрунтувати в чому саме полягає порушення її прав та надати відповідні докази на підтвердження цього. При цьому такий спір повинен бути реальним, тобто мати під собою конкретні правові підстави та підґрунтя, а не ілюзорним чи теоретичним. Разом з тим з матеріалів справи не вбачається, що право [PERSON] та [PERSON] на користування спірним будинком порушується кимось із відповідачів за їхнім позовом. Суд констатує, що [PERSON] та [PERSON] мають право користування спірним будинком (усім, а не лише конкретними кімнатами) в силу приписів ст. 405 ЦК України, і за загальним правилом якогось додаткового визнання такого права судовим рішенням не потрібно. При цьому таке право відповідачами за їхнім позовом [PERSON] та [PERSON] визнається та не оспорюється. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не вчиняється жодних дій спрямованих на порушення права користування спірним будинком, як то виселення, зняття з реєстраційного обліку тощо. Твердження позивачів про те, що батько неодноразово заявляв, що здасть в оренду свою частину будинку чужим людям чи продасть його нічим не доведено. А посилання на те, що незалежно від того яка частину будинку буде присуджена кому із сторін, вони будуть під ризиком виселення із будинку, у якому проживають є лише припущеннями. Окрім того, суд зазначає, що в судовому порядку підлягає захисту лише реально порушене право. Саме лише припущення позивача про можливе порушення його прав у майбутньому (яке є ілюзорним) не є підставою для судового захисту. Відтак у задоволенні вимоги про [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права користування конкретними приміщеннями спірного будинку слід відмовити, з огляду на відсутність факту порушення їх прав відповідачами. Щодо вимоги про виключення таких приміщень з реального розподілу майна, то такі не грунтуються на жодних нормах чинного законодавства. Суд констатує, що приписами цивільного законодавства не передбачено права користувача певного приміщення ставити питання про виключення такого приміщення з реального розподілу між його співвласниками. А отже відповідні вимоги [PERSON] та [PERSON] є безпідставними та також задоволенню не підлягають. Узагальнюючи наведене, позов [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно зі ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відтак, у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] судові витрати понесені ним за пред`явлення позову у розмірі 1409,60 грн. (Том 1, а.с.18, 19) та за проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи у розмірі 29 800 грн. (Том 1, а.с.93), слід стягнути на його користь з відповідача [PERSON] . Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн., сплачених [PERSON] за пред`явлення позову, слід залишити за нею у зв`язку з відмовою у задоволенні позову третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору.

Outcome: approved