Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] , громадянин Італійської Республіки, (виходячи з наданих доказів) проживаючий у Венеція, Республіка Італія звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до [PERSON] , яка є громадянка України (виходячи з наданих доказів) про розірвання шлюбу, який зареєстрований у Венеції 06.04.2018. В позовній заяві позивач зазначає, що він проживає у Венеції, Республіка Італія, а [PERSON] у м. Кропивницький Україна. Шлюбні відносини з відповідачкою фактично припинені, зберегти сім`ю неможливо. Ухвалою суду від 28.02.2020 залишено без руху, для виконання вимог ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право» та визначення підсудності спору. Ухвалою суду від 22.04.2020 позовна заява повернута представнику позивача. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 29.09.2020 ухвала Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22.04.2020 скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки справа підсудна Кіровському районному суду м. Кіровограда. Ухвалою від 16.11.2020 відкрито спрощене провадження у справі. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що спочатку проживала з позивачем без реєстрації шлюбу в Італії. З ними проживав її син від першого шлюбу, навчався в школу у Венеції. Оскільки реєстрація укладення шлюбу в Італії потребує значного часу та збирання певних документів, офіційно оформили шлюб тільки 06.04.2018. Після того, як Венецію затопило, вони виїхала навідати родичів в Україну, оскільки залишатися в Італії було небезпечно. Потім не змогла повернутися назад і залишилась в Україні. Зауважила, що заперечує проти розірвання шлюбу, укладеного та зареєстрованого в Італії судом України. Суду пояснила, що в Італії інші закони щодо розірвання шлюбу, є особливості у гарантіях для чоловіка і жінки після його розірвання. Більш того, між нею та чоловіком існують не вирішені майнові питання. Крім того, чоловік та його представник не звертались до неї з питанням розірвання шлюбу. Висловила занепокоєння щодо того, що в разі розірвання шлюбу судом України не зможе реалізувати свої особисті та майнові права, як один з подружжя. Категорично заперечила проти розірвання шлюбу судом України. Заслухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.04.2018у Венеції, між [PERSON] , громадянином Італійської Республіки та [PERSON] , громадянкою України, укладений шлюб. В позові зазначено, що [PERSON] проживає у Венеції Італійська Республіка. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрована у м. Кропивницький Україна. Зазначений спір виникає із приватноправних відносин з іноземним елементом, тому застосуванню підлягає ЗУ «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу визначається правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.\~ Згідно зі статтею 60 зазначеного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя.\~ Статтею 36 Сімейного кодексу України визначено, що правовими наслідками шлюбу є виникнення прав та обов`язків подружжя.\~ Відповідно до статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.\~ Частиною національного сімейного законодавства України є й міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 13 Сімейного кодексу).\~ На даний час між Україною та Італійською Республікою діє базовий договір «Про дружбу і співробітництво між Італійською Республікою та Україною», укладений в Римі 03.05.1995 і ратифікований Верховною Радою України 26.04.1996.\~ Згідно з цим договором Італійська Республіка та Україна, бажаючи зміцнювати дружбу, що пов`язує обидві країни і їхні народи, і поглиблювати співробітництво в усіх галузях суспільного життя, констатуючи, що Україна є державою правонаступницею Радянського Союзу, прагнучи розвивати свої відносини на основі загальновизнаних цінностей свободи, демократії, плюралізму і поважання прав людини, а також сприяти зміцненню міжнародного порядку, що ґрунтується на праві, мирі та справедливості, беручи до уваги глибокі політичні та економічні зміни, що відбулися в Європі, підтверджуючи їх вірність зобов`язанням, пов`язаним з членством в Організації Об`єднаних Націй, сповнені рішучості розвивати взаємовідносини дружби, співробітництва і добросусідства, домовилися про те, що Італійська Республіка та Україна розвиватимуть свої відносини на основі довіри, співробітництва і взаємної поваги відповідно до принципів суверенітету, рівноправності й дотримання прав і основних свобод людини (стаття 1 договору). У сфері правового захисту прав та законних інтересів італійських громадян в Україні та українських громадян в Італії основоположною нині є чинна для обох країн Конвенція між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою «Про правову допомогу у цивільних справах». Конвенцію укладено в Римі 25.01.1979, ратифіковано Президією Верховної Ради СРСР 06.05.1986, президентом Італійської Республіки 29.01.1986. Обмін ратифікаційними грамотами здійснено в Москві 08.07.1986.\~ Стаття 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 підтверджує, що «Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам Республіки».\~ Як зазначено в преамбулі зазначеної вище конвенції, метою її укладення є «обопільне бажання зміцнювати дружні зв`язки між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік (України) та Італійської Республіки, об`єднати зусилля у справі подальшого розвитку плідного співробітництва в галузі надання правової допомоги в цивільних справах».\~ Конвенція «Про правову допомогу у цивільних справах» вступила в Італії у законну силу 07.08.1986 та згідно закону № 766 від 11.12.1985є обов`язковою до виконання в Італійській Республіці. Конвенцією між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах N 4210 від 25.01.1979, а саме ст. 24 «Компетентностьсудов» передбачено, що 1. Суд Договаривающейся Стороны, на территории которой было вынесено решение, считается компетентным, если имеет место одно из следующих условий: а) на день предъявления иска ответчик имел постоянное местожительство или местопребывание на территории запрашивающей Договаривающейся Стороны; b) спор касается деятельности предприятия (филиала) торгового, промышленного или иного характера, которое ответчик имеет на территории запрашивающей Договаривающейся Стороны; с) обязательство из договора, являющегося предметом спора, было или должно быть исполнено на территории запрашивающей Договаривающейся Стороны; d) факт, явившийся основанием для деликатной ответственности, имел место на территории запрашивающей Договаривающейся Стороны; е) по делу о взыскании алиментов истец на день предъявления иска имел постоянное местожительство или местопребывание на территории запрашивающей Договаривающейся Стороны. 2. Однако в изъятие из положений пункта 1: а) по делам, касающимся вещных прав на недвижимое имущество, считается исключительно компетентным суд Договаривающейся Стороны, на чьей территории находится имущество; b) по делам, касающимся личного статуса лица, считается исключительно компетентым суд Договаривающейся Стороны, гражданиномкоторой на день предъявленияиска являлось этолицо. Позивач на день подачі позову є громадянином Італії, тому має звернутися в органи Італійської Республіки для розірвання шлюбу. Крім того, відповідач наголосила на тому, що в Італії у період шлюбу придбано майно, та позивач під час реєстрації шлюбу зазначив його особисте майно їх спільним. Хоча доказами зазначене твердження відповідачем не підтверджене, але зважаючи на те, що позивачем взагалі не подано будь-яких доказів, крім свідоцтва про укладення шлюбу, суд допускає наявність майнових прав та обов`язків у сторін на території Італії, яке потребують вирішення під час розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову. На підставі ЗУ «Про міжнародне приватне право»,Конвенцією між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Італійською Республікою про правову допомогу у цивільних справах N 4210 від 25.01.1979 суд

Outcome: dismissed