Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Форд Фокус, придбаний в період зареєстрованого шлюбу, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості вказаного автомобіля, залишивши транспортний засіб відповідачу. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі до 26.03.2020 року. Від даного шлюбу мають двох спільних дітей. Перебуваючи у шлюбі, у травні 2012 року ними придбано автомобіль Ford Focus, 2004 року випуску. Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу такого автомобіля. Відповідач не погоджується із виплатою грошової компенсації у розмірі 66500 грн., розмір якою позивачка визначила, виходячи із ринкових цін на транспортний засіб подібний до спірного. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2020 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розглядати у справу у порядку спрощеного позовного провадження. 21.02.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він просив відмовити у позові повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що спірний автомобіль проданий ним у липні 2020 року за 35 000 грн. Дана обставина відома позивачці. Жодних вимог щодо виплати їй половини вартості автомобіля йому не надходило. Так як заявлена вимога у розмір 66500 грн. значно більша за ту, яку він реально отримав за продаж спірного автомобіля, а також враховуючи те, що все майно, яке залишилось у приватному користуванні позивачці, вважає вимогу щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна такою, що не підлягає задоволенню. 20.04.2021 року ухвалою суду за клопотанням позивачки призначено у справі судову товарознавчу експертизу щодо визначення ринкової вартості автомобіля Ford Focus. 09.06.2021 року на адресу суду надійшло клопотання експерта щодо надання додаткових матеріалів для проведення вищевказаної експертизи. 09.11.2021 року на адресу суду надійшли матеріали справи із висновком експерта про проведення авто товарознавчої експертизи. 15.11.2021 року ухвалою суду відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представниця відповідача щодо позовних вимог заперечила у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечив, вказав, що спірний автомобіль був придбаний сторонами у 2012 році за 60 тис. грн. Вказаний автомобіль проданий третій особі за 35 тис. грн. Сума, яку просить відшкодувати позивачка перевищує навіть ту вартість, за яку цей автомобіль був придбаний. Окрім того, у користуванні позивачки залишився холодильник, пральна машина, духова шафа, кухонна плита, корпусні та м`які меблі, та інші побутові речі, вартість яких значно більша вартості отриманих з продаж автомобіля. Допитаний судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що 10.07.2020 року придбав у [PERSON] автомобіль Ford Focus 2004 року випуску за 35 000 грн. 00 коп. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що між сторонами у справі, [PERSON] та [PERSON] 27.10.2001 року виконавчим комітетом Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району зареєстровано шлюб під актовим записом № 8. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26.03.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Як встановлено у судовому засіданні, сторонами під час зареєстрованого шлюбу у травні 2012 року було придбано автомобіль Ford Focus, 2004 року випуску. Згідно інтернет видання AVTO RIA, вартість такого автомобіля становить 133 000 грн., саме не це джерело посилалася позивачка при зверненні до суду із вказаним позовом, обгрунтовуючи ціну позову. Проте, як вбачається із копії договору купівлі-продажу 3243/2020/2089378 транспортного засобу, 10.07.2020 року автомобіль Ford Focus, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , був проданий [PERSON] [PERSON] за 35 тис. грн. Цей факт підтверджений в судовому засіданні, окрім самого договору, показаннями свідка [PERSON] . Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 03.11.2021 року № 17406/21-56, середня ринкова вартість автомобіля Ford Focus, 2004 року випуску станом на 20.04.2021 року складає 121 280 грн. 00 коп. з ПДВ. Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст.71СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Таким чином, суд вважає доведеним право позивачки на компенсацію частини транспортного засобу, придбаного в період зареєстрованого шлюбу, та відчуженого відповідачем без її згоди, як таке, що грунтується на нормах діючого сімейного законодавства. Стосовно визначеного позивачкою розміру Ѕ частини компенсації, суд вважає визначену суму необгрунтованою та такою, що суперечить низці доказів, наданих відповідачем в цій справі, виходячи із приписів ст. 81 ЦПК України. Так, суд, не ставлячи під сумнів добросовісність експерта при проведенні судової автотоварозначої експертизи, все ж зважає, що по незалежним від експерта причинам, експертиза проводилася виключно на підставі обробки інформації мережі Інтернет без надання об`єкту дослідження, в зв`язку із чим віддає перевагу доказам, наданим відповідачем, як таким, що містять безпосередню інформацію про спірний об`єкт рухомого майна, зокрема інформації, зафіксованої в договорі купівлі-продажу транспортного засобу та показаннях свідка. Також у судовому засіданні відповідачем повідомлено, що спірний автомобіль було придбано сторонами в 2012 році за суму, яка є меншою за ту, яку просить відшкодувати позивачка, десь приблизно за 60 тис. грн. Тобто, факт підвищення ціни автомобіля вдвічі після 10 років його експлуатації є очевидно нелогічним. Вартість транспортного засобу десь на рівні 60 000 грн., за яку був придбаний спірний автомобіль зі слів відповідачав 2012 році, у судовому засіданні ніяким чином не заперечувалась позивачкою та не спростовувалась іншими доказами. У зв`язку із вищевикладеним суд приходить до висновку, що вартістю спірного автомобіля слід вважати 35 000 грн., саме ту ціну, за якою вказаний автомобіль відчужений відповідачем третій особі без згоди позивачки. Отже, вимогу позивачки щодо відшкодування вартості автомобіля суд вважає за небідне задовольнити частково, та стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 17 500 грн. 00 коп., як половини вартості на день відчуження автомобіля. Щодо відшкодування понесених позивачкою судових витрат у розмірі 6000 грн. та оплати експертизи у розмірі 3432 грн. 20 коп., а всього 9432 грн. 20 коп., то суд дійшов наступного висновку про їхній розподіл. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені частково, на суму 17500 грн. тобто на 26,3%. Загальна сума понесених судових витрат позивачкою складає 9432 грн. 20 коп., 26,3% від цієї суми становить 2 480 грн. Так як позивачка звільнена від сплати судового збору, то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 261 грн. 01 коп.

Outcome: partial