Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У своїй позовній заяві просили суд стягнути заборгованість за Кредитним договором № 4/1353581 від 18.04.2018 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь банк» та [PERSON] , що становить 306 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 3 413,36 грн. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 18 квітня 2018 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 4/1353581 від 18.04.2018 року, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у сумі 306 000, 00 грн., строком з 18.04.2018 року до 17.04.2023 року. Проте, вказані зобов`язання за Кредитним договором відповідачем не виконуються, кредитні зобов`язання відповідачем постійно порушуються, прострочена заборгованість не погашається, у зв`язку з чим за [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 208 213,50 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду від 22 квітня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Було вирішено: «Стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь банк» заборгованість за Кредитним договором № 4/1353581 від 18.04.2018 року, у розмірі 208 213,50 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 98 657,06 грн., заборгованість за відсотками - 1 580,48 грн., заборгованість за комісією - 16 679,85 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту, процентної та комісійної винагороди - 1 084,50 грн. Стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь банк» судові витрати у розмірі 3 413,36 грн.». Ухвалою Шевченківського районного суду від 05 листопада 2021 року було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року по цивільній справі №761/10716/20 за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Було вирішено: «Скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості.». Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечує щодо позовних вимог, зауважує, що жодних боргових зобов`язань [PERSON] перед АТ «Креді Агріколь банк» за кредитним договором №4/1353581 від 18.04.2018 року не має. Також 26 листопада 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про стягнення безпідставно отриманих коштів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви. Позивач - Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» у судове засідання явку свого представника не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки не повідомили. Відповідач - [PERSON] разом зі своїм представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що 08 квітня 2018 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 4/1353581, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у сумі 306 000, 00 грн., строком з 18 квітня 2018 року до 17 квітня 2023 року. Відповідно по п.п.6.1 Договору відповідач, шляхом підписання договору, підтвердив, що він з правилами страхування та Програмою страхування, що розміщена на офіційному сайті позивача ознайомлений, приймає та погоджується, з тарифами Банку Страхової компанії ознайомлений та згоден. В свою чергу п. 3.1 кредитного договору передбачено, що у разі прострочення сплати поточної заборгованості за кредитом, процентами, комісійною винагородою, згідно умов договору, 1.3 позичальник (відповідачка) сплачує банку (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу, в гривні по курсу НБУ, який діяв на момент сплати. Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданої позивачем, станом на 17 березня 2020 року за [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 208 213,50 грн., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 98 657,06 грн.; - заборгованість за відсотками - 1 580,48 грн.; - заборгованість за комісією - 16 679,85 грн.; - пеня за несвоєчасне погашення кредиту, процентної та комісійної винагороди - 1 084,50 грн. Відповідно до п. 2.3.5 Правил, невиконання зобов`язання по погашенню простроченої заборгованості протягом 30 днів з дати відправки повідомлення банком, дає право банку вимагати дострокового погашення кредиту в повній сумі, нарахованих процентів за користування кредитом, нарахованих комісій, штрафів та пені. Згідно п.п. 2.3.6 та 2.3.7 Правил, у випадку непогашення простроченої заборгованості в строк до 30 днів, банк направляє позичальнику та поручителю письмову вимогу про дострокове погашення кредиту в повній сумі, нарахованих процентів за користуванням кредитом, нарахованих комісій, штрафів та пені. Якщо позичальник протягом 31 дня з моменту направлення йому письмової вимоги банком не виконає вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентами, комісіями, штрафними санкціями, банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду за стягненням на кошти та/або майно позивальника в порядку, передбаченому чинним законодавством. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що вимога банку про погашення простроченої заборгованості була направлена відповідачу 04 грудня 2019 року та 08 січня 2020 року, однак матеріали справи підтвердження наведеного не містять. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України за договором позики передбачено повернення боргу (позики) частинами (в розстрочку). В цьому випадку, якщо позичальник порушить строк повернення наступної частини позики, то це дає право позикодавцю вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася і належних йому відсотків. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Суд зауважує, що разом з відзивом, представником відповідача було надано до суду копію оборотної відомості [PERSON] , відповідно до якої вбачається, що станом на 26 квітня 2021 року кінцеве сальдо становить «0» (нуль), тобто заборгованість відсутня. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що за подання заяви про перегляд заочного рішення [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 456 (чотириста п`ятдесят шість) гривень 00 копійок. Таким чином вказана сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved