Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 31 січня 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 лютого 2022 року. Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 01 квітня 2014 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 500 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. вказаного Договору, на підставі якого відповідач при його укладанні надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Однак позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, а [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 травня 2020 року, а відтак його спадкоємці мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 15 вересня 2018 року по 15 березня 2019 року. У даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено: [ADDRESS] . Так на виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України 22 липня 2020 року позивачем була направлена претензія кредитора до приватного нотаріуса Маріаша В.І. та 09 вересня 2020 року отримана відповідь. Позивач вважає, що відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника, яке відбулося у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме шість місяців з дня відкриття спадщини. Також вказує, що 23 квітня 2021 року спадкоємцю позичальника було направлено лист-претензію, яким позивач пред`явив свої вимоги, однак жодних дій вчинено не було. Відтак станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 01 квітня 2014 року склала 51 663,39 грн, яка складається з 425 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим, 979,11 грн - заборгованість за простроченими відсотками, а також 50 259,28 грн - нарахована пеня. На підставі наведеного позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Скочиляс Г.М. проти позову заперечила, посилаючись на те, що відповідач та позичальник [PERSON] на день смерті останнього були зареєстровані за різними адресами, що підтверджується довідкою від 22.12.2021 року № 377, згідно якої позичальник був зареєстрований в [ADDRESS] , звідки знятий з реєстрації місця проживання у зв`язку із смертю, а відповідач зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи на черговість спадкування, оскільки позичальник заповіту не залишав, зазначає, що у померлого [PERSON] є донька - [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги за законом, а також здійснювала поховання батька та відповідно прийняла за ним спадщину. За наведених обставин вважає позов безпідставним. Представник позивача у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин неявки, а тому суд згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за її відсутності на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 01 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , [INFO] , був укладений Договір про надання банківських послуг № б/н, за умовами якого позивач надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] погодився, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві (а. с. 19, зворот). За вказаним договором [PERSON] була видана кредитна картка з терміном дії до 07/17 (а. с. 51) та встановленим кредитним лімітом 500 грн (а. с. 18). При укладанні вказаного Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В той же час судом встановлено, що [INFO] позичальник [PERSON] помер, що стверджується копією Актового запису про смерть № 164 від 17 вересня 2018 року (а. с. 55). Разом з цим позивач зазначає, долучаючи в якості доказу розрахунки заборгованості станом на 31 травня 2020 року та 09 червня 2021 року, що за життя [PERSON] порушив зобов`язання по кредитному договору, а відтак на день його смерті заборгованість за ним склала 51 663,39 грн, яка складається з 425 грн - заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим, 979,11 грн - заборгованості за простроченими відсотками, а також 50 259,28 грн - нарахованої пені (а. с. 12-13, 14-зворот). Також вказує, що через смерть боржника [PERSON] , 26 червня 2020 року звертався до приватного нотаріуса Маріаша В.І. з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України та просив включити кредиторські вимоги банку у спадкову масу, повідомити спадкоємців про наявність заборгованості перед банком у розмірі 51 663,39 грн, повідомити банк, чи заводилася спадкова справа після смерті боржника, а також стосовно заяв про прийняття чи відмову від прийняття спадщини, відомості про осіб, які подали заяву про прийняття спадщини та відомості про отримані свідоцтва про прав на спадщину (за наявності) (а. с. 57, зворот). В той же час, приватний нотаріус Перечинського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріаш В.І. 17 серпня 2020 року вих № 30/01-16 повідомив банківську установу, що до претензії банком не додано документів, які підтверджують його вимоги як кредитора спадкодавця, та окрім цього не вказано дату, коли банку стало відомо про відкриття спадщини (смерть спадкодавця), а також не зазначено строк вимоги за кредитним договором. Обґрунтувавши наведене, нотаріус зазначив, що претензія банку не може бути ним прийнята та відповідно й заведена спадкова справа (а. с. 58-59). Вказане також підтверджується й повідомленням приватного нотаріуса Маріаша В.І. від 13 листопада 2021 року № 45/01-16, наданим на запит суду, за яким спадкова справа стосовно спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , ним не заводилась (а. с. 84). Так само за інформацією Перечинської державної нотаріальної контори від 05 листопада 2021 року № 147/01-16 видно, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №67165537 від 05 листопада 2021 року спадкова справа не заведена (а. с. 81, 82). Натомість матеріали справи містять Лист-претензію АТ КБ «ПриватБанк» від 07 квітня 2021 року, яка надіслана відповідачу [PERSON] , як спадкоємиці за законом, у яких її повідомлено про наявність боргу у [PERSON] за кредитним договором у сумі 51 663,39 грн та зобов`язання його сплатити (а. с. 60). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). За правилами статей 1281, 1282 ЦК України (у редакції чинній на момент смерті позичальника) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У будь-якому випадку підлягає з`ясуванню коло осіб, які не лише визначені в законі або в заповіті як спадкоємці, але й прийняли спадщину у спосіб, визначений законом. Такий висновок зумовлений застереженням статті 1281 ЦК України щодо пред`явлення кредитором вимог лише до тих спадкоємців, які прийняли спадщину. Серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця у Цивільному кодексі України в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої. Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Під час вирішення питання процесуального правонаступництва сторони у справі спадкоємцем померлого спадкодавця суди мають з`ясовувати коло спадкоємців, обсяг матеріального правонаступництва для вирішення спору. При цьому підлягають врахуванню особливості, передбачені правилами статті 1282 ЦК України щодо об`єму успадкованого майна та співмірності вимог кредитора вартості частки в успадкованому майні спадкоємця, який відповідає перед кредитором лише у межах вартості прийнятої спадщини. Спадкоємець успадковує разом з правами спадкодавця його обов`язки, а тому саме від об`єму успадкованих прав та обов`язків залежить вибір спадкоємця щодо прийняття спадщини чи відмови від неї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 468/2121/14-ц. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем позичальника [PERSON] , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, в яких місцем реєстрації значиться одна адреса (а. с. 52-54). Однак, на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем [PERSON] позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, жодних доказів не надав, інформації щодо наявності або відсутності чинного заповіту після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , матеріали справи також не містять. Навпаки, представником відповідача у судовому засіданні долучено довідку адміністратора відділу ЦНАП № 377 від 22 грудня 2021 року, за якою згідно реєстру Перечинської територіальної громади [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та був знятий з реєстрації у зв`язку із смертю. Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, просив про розгляд справи без участі представника банку, а отже не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Разом з цим, протягом усього часу розгляду справи, позивач незважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України, не надав доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлого [PERSON] з метою визначення меж відповідальності спадкоємців останнього за зобов`язаннями померлого боржника перед кредитором, клопотань про витребування доказів не заявляв, маючи можливість звернутися до суду із таким клопотанням. Витребувані судом відомості щодо спадкової справи, заведеної за спадкодавцем [PERSON] , наявність такої не підтвердили, долучена представником відповідача довідка про реєстрацію місця проживання позичальника [PERSON] спростовує позицію позивача щодо спадкоємства відповідача у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а також належності відповідача до першої черги спадкоємців за законом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів, не скористався. Враховуючи те, що позивач не надав належних та допустимих доказів складу спадкового майна та його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, з наданих позивачем доказів суд не може встановити, що відповідач [PERSON] є саме тією особою, яка є належним відповідачем за даним позовом, в той час як остання це спростовує, а відтак відсутні й правові підстави для задоволення позову. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено судовий збір з відповідача на користь позивача стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed