Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач на підставі договору дарування є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку, окрім позивача, зареєстрований [PERSON] . З квітня 2018 року відповідач в спірному будинку не проживає, участі в ремонті та утриманні будинку, а також у сплаті комунальних послуг не приймає, будинком не цікавиться. Через реєстрацію відповідача в будинку позивач позбавлений права вільно розпоряджатися своїм житлом, позбавлений можливості оформили субсидію. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с.17). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в порядку ст.211 ЦПК України подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує (а.с.20), заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. \~ Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до відмітки квартального КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення», зробленої у судовій повістці про виклик до суду, відповідач за місцем реєстрації на теперішній час не проживає (а.с.22). У розумінні ст. 223 ЦПК України (ч.4) наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, доходить наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Позивач на підставі договору дарування серії ВСО №312723 від 25.01.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №201, є власником житлового будинку, розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ;\~державну реєстрацію\~права власності\~проведено в\~КП «Бюро\~технічної інвентаризації»\~22.08.2011\~року за\~реєстраційним номером\~10921125 (а.с.6-8). За даними домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , в будинку зареєстровані позивач з 08.10.2013 року, син позивача [PERSON] , [INFO] , з 05.04.2006 року, та відповідач [PERSON] , [INFO] , з 03.07.2017 року (а.с.10-12). Згідно з актом від 01.11.2021 року №01-12/4796, складеним квартальним кварталу №22 за участю мешканців будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] та затвердженим інспектором КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення», відповідач, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з квітня 2018 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає та не з`являється (а.с.9,12). Позивачем в судовому порядку порушено питання втрати відповідачем права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Судом надано оцінку поданим позивачем доказам і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позові, та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. В силу ст.334 ЦК України позивач набув право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України, ст.41 Конституції України). Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки доказів на підтвердження віднесення відповідача до членів сім`ї власника будинку позивача, визначених ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України, матеріали справи не містять, суд застосовує до спірних правовідносин приписи ст.406 ЦК України, відповідно до ч.2 якої сервітут (визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном та може бути встановлений на певний строк або без визначення строку ст.403 ЦК України) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу. Пред`явлення до суду позовної заяви про позбавлення права користування житловим приміщенням у розумінні статей 319, 391 ЦК України є однією із форм захисту власником своїх прав на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач в спірному житловому будинку, власником якого є позивач, не проживає, будинком він не користується й плату на його утримання не вносить, тож наявні підставі для визнання його таким, що втратив право користування таким житловим будинком. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню. Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення має бути зазначено про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушено. На підставі\~ст.ст.\~319,\~391,\~406\~ЦК України,\~

Outcome: approved