Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, відповідно до якого просили визнати за [PERSON] право власності на 34/100 квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 66/100 квартири [ADDRESS] (з них 53/100 згідно сплачених за квартиру коштів, 13/100 в рахунок заборгованості по аліментах), припинити дію Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на ім`я [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03.09.1999 р. по 13.11.2017 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . У даному шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . 07.12.2004 р. між Регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в м.Києві та сім`єю в особі [PERSON] було укладено кредитну угоду № 83. На той час сім`я складалась з 3 осіб. Згідно з додатком № 1 до Кредитної угоди № 83 від 07.12.2004 р. суму кредиту було визначено, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.2011 р. № 584 на весь склад сім`ї. Кредит було надано на будівництво житла площею 83 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Договір про дольову участь у будівництві житла було укладено під час перебування у шлюбі за згодою подружжя та в інтересах сім`ї з використанням прямого адресного кредиту на суму 138310 гривень. Оскільки площа нормативна квартири була більша необхідно було сплатити вартість понаднормативної площі житла шляхом перерахування власних коштів, в зв`язку з чим для оплати зазначених коштів між відповідачем та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту № 10-29/150 від 30.03.2005 р., згідно умов якого останньому надано кредит в сумі 210713 гривень, які спрямовані на оплату перевищення нормативної площі житла шляхом перерахування забудовнику через банк-агент. 21.08.2006 р. [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивачі посилаються на те, що за рахунок спільних коштів подружжя було погашено платежі по Кредитному договору № 83 в розмірі 17340,64 гривні. Станом на 15.03.2013 р. по Кредитному договору № 83 сформувалась заборгованість в розмірі 14501,93 гривні, яка була погашена мамою [PERSON] , яка і надалі здійснювала погашення Кредиту без участі відповідача і сума здійснених платежів становить 42906 гривні. Станом на 11.11.2019 р. залишок боргу по кредитному договору № 83 становив 72803,61 гривня. Майновим поручителем за зобов`язаннями відповідача за Договором кредиту № 10-29/150 від 30.03.2005 р. є [PERSON] , яка є мамою Позивача 1. В зв`язку з наявною заборгованістю за Кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк», вона була стягнута на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15.08.2016 р. Оскільки відповідач не виконав добровільно рішення суду, було застосовано звернення стягнення на кв. [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки. 13.11.2017 р. заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва шлюб між Позивачем 1 та відповідачем було розірвано та стягнуто аліменти на неповнолітню дитину. Оскільки відповідач не сплачував аліменти, сума заборгованості в розмірі 32000 гривень була стягнута на підставі рішення суду від 21.05.2019 р. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 17.04.2019 р. з [PERSON] стягнуто аліменти на повнолітню доньку, яка продовжує навчання. Рішення суду не виконується і станом на 01.11.2019 р. сума заборгованості становить 85000 гривень. Позивачі посилаються на те, що більша частина зобов`язань за Кредитним договором № 83 від 07.12.2004 р. та Кредитним договором № 10-29/150 від 30.03.2005 р. були сплачені [PERSON] та ними за рахунок запозичених у [PERSON] коштів на підставі договорів позики від 12.03.2018 р. та від 22.03.2019 р. Враховуючи розмір сплачених позивачами особисто коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань, що були витрачені на кв. [ADDRESS] , останні просять визнати таке майно їх особистою власністю та розподілити відповідно до заявлених вимог з врахування розміру заборгованості відповідача за аліментними зобов`язаннями. 15.11.2019 р. було відкрито провадження у справі на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 28.10.2020 р. судом було вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач 1 та представник позивачів підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову, просили його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що кв. [ADDRESS] була придбана в період шлюбу та зареєстрована на ім`я відповідача. Спірна квартира придбана за програмою Регіонального відділення в м.Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та за рахунок кредитних коштів, одержаних від третьої особи за укладеним з [PERSON] . Договором кредиту № 10-29/150 від 30.03.2005 р. Оскільки кредит був використаний в інтересах сім`ї для придбання квартири, таке майно є спільною сумісною власністю і зазначені обставини не спростовані. Крім того, представник відповідача просила не приймати до уваги доводи позивача, що квартира була придбана за рахунок коштів [PERSON] , її особистих коштів, у т.ч. запозичених, оскільки [PERSON] була майновим поручителем за кредитним договором, а договори позики були укладені позивачами після погашення заборгованості за кредитним договором. Також представником відповідача подана заява про застосування наслідків пропуску позивачами строків позовної давності, оскільки Свідоцтво про право власності на квартиру було видано 21.08.2006 р. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 03.09.1999 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] . Даний шлюб був розірваний на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13.11.2017 р. У даному шлюбі у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13.11.2017 р. під час вирішення питання про розірвання шлюбу судом також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] були стягнуті аліменти в розмірі ј частина з усіх видів його заробітку. Зазначене рішення було змінено на підставі постанови Апеляційного суду м.Києва від 20.02.2018 р. в частині розміру аліментів. На підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 21.05.2019 р. з відповідача на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по аліментам в сумі 32000 гривень. Також, на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 17.04.2019 р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] стягнуто аліменти на час навчання в розмірі 5000 гривень. Предметом даного позову є визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . З приводу набуття права власності на спірну квартиру судом встановлені наступні обставини. 03.12.2004 р. між Регіональним відділенням в м.Києві Державного фонду сприяння молодіжному будівництву, [PERSON] , як Позичальником, ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг», укладено Договір про будівництво житла № 17Е/17, відповідно до якого Фонд зобов`язався внести інвестиції у будівництво квартири [ADDRESS] , коштами Позичальника. Згідно п.4 Угоди, розрахунок за Квартиру здійснюється банком-агентом з рахунку та коштами Позичальника за розпорядженням Фонду шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Організації 100% вартості квартири, згідно з графіком фінансування. Остаточний розрахунок за Квартиру здійснюється протягом 10 банківських днів після отримання Фондом повідомлення Організації про фактичну площу квартири шляхом сплати остаточного внеску. 07.12.2004 р. між Регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву в м.Києві та сім`єю в особі [PERSON] було укладено Кредитну угоду № 83, Фонд від імені Держави надав Позичальнику прямий адресний кредит в сумі 138310 гривень, терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди. Відповідно до п.1.2 Кредитної угоди, даний кредит надано на будівництво житла загальною площею 115,13 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку розміру кредиту, що є додатком до Договору, загальна вартість квартири становила 368416 гривень, розмір коштів, які Позичальник повинен був сплатити за наднормативну площу, становив 224162 гривень. Відповідно до Додаткової угоди від 10.12.2008 р. до Кредитного угоди №83 внесені зміни до п.1.2 Кредитної угоди та визначено, що кредит надається на будівництво житла, загальною площею 112,80 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 30.03.2005 р. між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , як Позичальником укладено Кредитний договір № 10-29/150, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 210713 гривень для інвестування в житлове будівництво кв. [ADDRESS] , відповідно до Договору про будівництво житла № 17Е/17 від 03.12.2004 р. В забезпечення виконання зазначеного Кредитного договору між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Крім того, в забезпечення виконання зазначеного кредитного договору з [PERSON] був укладений Договір поруки № 02-10/603, за яким Поручитель зобов`язалась нести відповідальність за виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту в розмірі 210713 гривень зі сплатою 20% річних. 25.04.2005 р. між Регіональним відділенням в м.Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та [PERSON] укладено Договір № 120-Е про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків за умовами якого Фонд відшкодовує Державі частину відсотків за кредитом, що надаються Позичальнику на будівництво житла Київською міською філією АКБ «Укрсоцбанк». 27.09.2006 р. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] , загальною площею 112,80 кв.м. Тобто, судом достовірно встановлено, що спірна кв. [ADDRESS] придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих [PERSON] в АКБ СР «Укрсоцбанк» для будівництва житла та компенсації частини вартості квартири з боку Регіонального відділення в м.Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. Зазначений кредит був отриманий в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та використаний на придбання житла в інтересах сім`ї. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям підлягає поділу не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В силу положень ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі N 367/7110/14 (провадження N 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю одного із подружжя, який виконав зобов`язання, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок іншого із подружжя половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі N 320/3072/18 (провадження N 61-5819св19). З огляду на викладене, кв. [ADDRESS] , яка придбана за рахунок кредитних коштів, що використані в інтересах сім`ї є спільним майном подружжя і підлягає розподілу між ними в рівних долях. Встановлені обставини спростовують доводи позивачів щодо придбання спірної квартири за їх особисті кошти, а саме виконання більшої частини зобов`язань за Кредитним договором [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , та позивачами за рахунок отриманих в позику грошових коштів на підставі договорів позики від 12.03.2018 р., 22.03.2019 р., оскільки, в даному випадку, за наявності достатніх правових підстав останні не позбавлені права звернутись до відповідача з вимогами про стягнення з нього коштів в рахунок виконання зобов`язань, однак, не надає майну статусу особистої приватної власності. Крім того, [PERSON] , яка була поручителем за Кредитним договором № 10-29/150 від 30.03.2005 р. і частково виконала зобов`язання за даним договором, сплативши грошові кошти замість Позичальника, не позбавлена можливості захистити своє право в судовому порядку, шляхом пред`явлення відповідного позову до [PERSON] . Крім того, суд не може прийняти до уваги доводи позивачів щодо належності [PERSON] на праві власності 13/100 частини квартири [ADDRESS] в зв`язку з наявною у відповідача заборгованістю по аліментним зобов`язанням з огляду на наступне. За загальним правилом проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частиною 2 та частиною 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від принципу рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей. Це за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, суди, як правило, розуміють не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Тягар доказування наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, лежить на тому, хто заявляє про таке відступлення. В даному випадку позивачі не просять збільшити розмір частки [PERSON] у спільному майні подружжя враховуючи інтереси повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, натомість, вважають дане майно особистою власністю і просять визнати за [PERSON] , право власності на частину квартири, в зв`язку з наявністю у відповідача заборгованості по аліментам. Законодавство не передбачає такий спосіб набуття дитиною права власності на майно, яке має статус спільного майна подружжя, та порушення при цьому принципу рівності часток. Зазначене питання регулюється положеннями ст.190 СК України, відповідно до якої той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Сама по собі наявність заборгованості по аліментам не тягне наслідком можливість визнання права власності на частину нерухомого майна без укладення відповідної угоди. Натомість, одержувач аліментів не позбавлений можливості захистити своє право шляхом стягнення неустойки з платника аліментів в зв`язку з порушенням зобов`язань. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для визнання кв. [ADDRESS] особистим майном позивачів та розподіл його відповідно до заявлених вимог, з огляду на що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки вимоги про припинення дії Свідоцтва про право власності на спірну квартиру нерозривно пов`язані і є похідними від задоволення вимог про визнання за позивачами права власності на квартиру. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України, та в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed