Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2282, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення з позивача на користь АТ КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. На обґрунтування позову позивач зазначає, що 14.01.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11М, згідно якого банк надав позичальнику кошти. 14.01.2008 у якості забезпечення виконання умов кредитного договору 11М між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений 14.01.2008 приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.П. за реєстровим № 128. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 20.12.2018 вчинила виконавчий напис № 2282 на договорі іпотеки від 14.01.2008, згідно якого звернула стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № 11М від 14.01.2008. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі: заборгованість за кредитом - 32 832,04 доларів США, заборгованість за відсотками - 48 888,32 доларів США, комісія - 12 397,48 доларів США, пеня - 91 145,82 доларів США, що всього становить 185 263 доларів США 66 центів, що за курсом НБУ на 01.11.2018 (один долар США дорівнює 28,1188320 грн) становить 5 209 397 (п`ять мільйонів двісті дев`ять тисяч триста дев`яносто сім) грн 73 коп. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису сягають 3 500 грн. Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 5 212 897 (п`ять мільйонів двісті дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто сім) грн 73 коп. На підставі вказаного виконавчого напису приватний виконавець Котула А.М. 01.12.2021 відкрив виконавче провадження ВП 67718669, заарештував майно, стягнув винагороду та виніс відповідні постанови. Позивач вважає, що вищевказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог ЗУ «Про нотаріат», нотаріус не мав підстав на вчинення зазначеного виконавчого напису, у зв`язку із чим позивач звертається до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання, призначене на 22.02.2022 на 10.30 годину, не з`явилась, від її представника - адвоката Цимбалюка М.Г. надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі позивача, на задоволенні позову наполягають в повному обсязі, у разі неявки учасників справи не заперечують проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання, призначене на 22.02.2022 на 10.30 годину, не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що представник відповідача вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання, призначене на 22.02.2022 на 10.30 годину, не з`явилася, від неї надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Котула А.М. в судове засідання, призначене на 22.02.2022 на 10.30 годину, не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України з урахуванням заяв представника позивача та третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про слухання справи за їх відсутності та у зв`язку з неявкою представника відповідача та третьої особи - приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Котули А.М., фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.01.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11М, згідно якого банк надав позичальнику кошти /а.с.10-18/. 14.01.2008 у якості забезпечення виконання умов кредитного договору 11М між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений 14.01.2008 приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Васильцовою О.П. за реєстровим № 128 /а.с.25-30/. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 11М від 14.01.2008 у сумі 613 667 грн 04 коп. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 10 000 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 219 грн. В іншій частині позову відмовлено /а.с.42-43/. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2015 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 11М від 14.01.2008 у розмірі 74 281,31 доларів США, що за курсом НБУ складає 59 3507,67 грн /а.с.45-48/. 20.12.2018 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис № 2282 на договорі іпотеки від 14.01.2008, згідно якого звернула стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , яка є майновим поручителем [PERSON] за його кредитними зобов`язаннями перед АТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору № 11М від 14.01.2008. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі: заборгованість за кредитом - 32 832,04 доларів США, заборгованість за відсотками - 48 888,32 доларів США, комісія - 12 397,48 доларів США, пеня - 91 145,82 доларів США, що всього становить 185 263 доларів США 66 центів, що за курсом НБУ на 01.11.2018 (один долар США дорівнює 28,1188320 грн) становить 5 209 397 (п`ять мільйонів двісті дев`ять тисяч триста дев`яносто сім) грн 73 коп. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису сягають 3 500 грн. Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 5 212 897 (п`ять мільйонів двісті дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто сім) грн 73 коп. /а.с.31/. 01.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Котулою А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67718669 при примусовому виконанні виконавчого напису № 2282 від 20.12.2018, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі: заборгованість за кредитом - 32 832,04 доларів США, заборгованість за відсотками - 48 888,32 доларів США, комісія - 12 397,48 доларів США, пеня - 91 145,82 доларів США, що всього становить 185 263 доларів США 66 центів, що за курсом НБУ на 01.11.2018 (один долар США дорівнює 28,1188320 грн) становить 5 209 397 (п`ять мільйонів двісті дев`ять тисяч триста дев`яносто сім) грн 73 коп. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису сягають 3 500 грн. Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 5 212 897 (п`ять мільйонів двісті дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто сім) грн 73 коп. /а.с.34-36/. Також 01.12.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Котулою А.М. винесено постанову про арешт майна боржника при примусовому виконанні виконавчого напису № 2282 від 20.12.2018, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до якої накладено арешт на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] /а.с.37-39/. Вирішуючи вказаний спір суд виходить з наступного: У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який набрав чинності 07 березня 2012 року. Так, відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи: підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), який містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з п.п. 1.1, 1.2 глави 16 Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з пунктом 1 цього Переліку стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. 1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Згідно з пп. 3.1, 3.2, 3.4 п. 3 глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Аналіз вказаних норм свідчить, що для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення за іпотечним договором, нотаріусу обов`язково подається письмова вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання із доказами їх відправки іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Для одержання виконавчого напису за іншими нотаріально посвідченими договорами, зокрема позики та кредиту, нотаріусу подаються документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Також, ст.50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків: Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням зазначеного та приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17 та від 06 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 р. по справі № 305/2082/14-ц, яка відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку). Суд зазначає, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з?ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов?язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Тому, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з?ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України "Про нотаріат". До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), яка хоча і стосувалася кредитного договору, проте згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, а також у подібній до договору позики справи у постанові від 25 березня 2019 року, у справі № 629/3881/16-ц, провадження № 61-31187св18, у справі №554/6777/17-ц, провадження № 61-17750св20 від 13.10.2021. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, ухвалою суду від 16 грудня 2021 року було витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. копії документів, на підставі яких нею було вчинено виконавчий напис № 2282 від 20.12.2018 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , на користь АТ КБ «Приватбанк». На адресу суду надійшли документи, на підставі яких приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис № 2282 від 20.12.2018 /а.с.72-104/. З аналізу документів, які містяться у матеріалах справи вбачається, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом на підставі кредитного договору № 11М від 14.01.2008, який не було нотаріально посвідчено та договору іпотеки від 14.01.2008 /а.с.86-93/. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 26 листопада 2014 року № 662, якою було внесено до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів таку форму договору, як кредитний договір, було визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема й щодо доповнення Переліку документів новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Таким чином, зазначене судове рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання на всій території України. Постановою Великою Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року було відмолено у задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Таким чином, на сьогодні редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Однак, незважаючи на те, що судовим рішенням були скасовані зміни до Переліку в частині вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, нотаріуси продовжують вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, які нотаріально не посвідчені. Судом встановлено, що спірний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 20 грудня 2018 року, тобто після набрання постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 законної сили, а отже на підставі нормативного акту, який було визнано незаконним та не чинним. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, тому стягнення не могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 дійшла висновку, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. В даному випадку, кредитний договір також не було посвідчено нотаріально, що унеможливлює стягнення у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Також, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на кредитному договорі № 11М від 14.01.2008, зазначено про те, що за даним договором стягнення проводиться частинами і виконавчий напис вчинено за строк - десять років дев?ять місяців п?ять днів, а саме з 14.01.2008 року по 19.10.2018 року, сума становить - 5 212 897,73 грн. Однак, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2012 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 11М від 14.01.2008 у сумі 613 667 грн 04 коп. Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості у розмірі 10 000 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 219 грн. В іншій частині позову відмовлено /а.с.42-43/. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2015 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 11М від 14.01.2008 у розмірі 74 281,31 доларів США, що за курсом НБУ складає 59 3507,67 грн /а.с.45-48/. Суд зазначає, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості, ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17 та від 06 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 р. по справі № 305/2082/14-ц, яка відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 з подібних правовідносин, відступати від яких суд підстав не вбачає. Відтак звернення стягнення на житловий будинок шляхом вчинення виконавчого напису унеможливлює встановлення обставин, наявності безспірної заборгованості, дотримання житлових та майнових прав іпотекодавця в умовах, коли сторони іпотечного договору не дійшли згоди щодо добровільного вирішення питання про звернення стягнення шляхом вчинення виконавчого напису. Такі питання можуть бути вирішені в судовому порядку звернення стягнення на предметі іпотеки. Отже, дії приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. суперечать вимогам, викладеним у главі 16 відповідного Порядку, якими передбачено що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Велика Палата Верховного Суду вказала про необхідність застосування частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат» за аналогією закону. Зокрема, у пунктах 80-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 307/1580/17, щодо застосування положень частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», зокрема про те, що ця норма не обмежує трирічним строком нарахування заборгованості, на стягнення якої вчиняється виконавчий напис, за умови встановлення сторонами відповідно до статті 259 ЦК України збільшеної позовної давності для відповідної вимоги, оскільки вважає, що зазначений строк не можна змінити домовленістю сторін». Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення листа-вимоги про повернення боргу та отримання боржником [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON] такого листа. І такі докази відповідачем на час розгляду справи не надано. Таким чином, суд вважає, що встановлена законом процедура звернення стягнення за нотаріально посвідченим договором іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса не була дотримана (виконана), що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Суд також звертає увагу та те, що предметом іпотеки, на який звернене стягнення є жилий будинок, а відтак при зверненні стягнення на нього шляхом вчинення виконавчого напису порушуватимуться житлові права його мешканців. Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному випадку нотаріус всупереч вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, вчинив виконавчий напис без дотримання умов його вчинення, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правничу допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При вирішенні цивільного позову, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення пропорційності, зокрема забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій. У зв`язку з тим, що суду не були надані відповідні докази, які б підтверджували здійснення витрат на правничу допомогу, зокрема: договір про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, будь-які рахунки тощо, суд відмовляє у позовній вимозі щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 908 грн та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн.

Outcome: partial