Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення нотаріуса, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що спірну земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:670:0280 було передано у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради №856/1912 від 09.07.2009, яке в подальшому було скасовано згідно з рішенням суду, а [PERSON] було зобовязано повернути вказану земельну ділянку. На виконання вказаних рішень, було відкрито виконавче провадження, яке було завершено у звязку з фактичним виконанням. Проте, в подальшому, позивачем було виявлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від від 20.06.2018 №41699904, яким за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0280. В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. посвідчено договір купівлі-продажу від 20.06.2018 №1050, укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку. Позивач наголошує, що вказані дії та правочини було вчинено з грубим порушенням вимог закону. З огляду на викладене, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2018 №41699904 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0280, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.06.2018 №1050, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А.; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2018 №41710452 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0280, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:670:0280, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Згідно з ухвалою від 13.01.2020 справу прийнято до провадження, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням осіб. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 14.04.2020 витребувано докази. В подальшому, справу передано на повторний авторозподіл. Згідно з ухвалою від 12.05.2021 справу прийнято до провадження, постановлено продовжувати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали від 14.09.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому він наголошував, що [PERSON] було здійснено всі можливі дії щодо перевірки правомочності набуття права власності на земельну ділянку, придбано право власності та сплачено грошові кошти. Вказує, що [PERSON] не міг знати про будь-які обмеження щодо спірної земельної ділянки, є добросовісним набувачем, відтак, земельна ділянка не може бути у нього витребувана. У задоволенні позову просив відмовити повністю. На підставі ухвали від 23.11.2021 підготовче провадження у справі закрито. В судовому засіданні представник позивача просила позовні вимоги задовольнити, наголошувала, що оскільки на момент продажу спірної земельної ділянки [PERSON] , ділянка [PERSON] не належала, [PERSON] не міг отримати в результаті угоди право власності на земельну ділянку. Представник відповідача адвокат Удовиченко Д.Г. до суду не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив клопотання про відкладення розгляду з підстав його участі у невідкладних слідчих діях. Представник позивача проти розгляду клопотання заперечувала з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. За змістом частини першої, другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, у тому числі, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З цього приводу слід зазначити, що розгляд справи триває в суді більше двох років, дата судового розгляду справи узгоджувалась заздалегідь зі сторонами, у тому числі, з представником відповідача, відповідач особисто до суду не з`явився, представник відповідача подав клопотання, яке направив електронною поштою без накладення електронного цифрового підпису, до клопотання не додано жодного документу на підтвердження поважності причин неявки, представник позивача проти задоволення клопотання категорично заперечувала, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання. Інші відповідачі до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Виходячи зі змісту вказаних процесуальних норм, а неявка належним чином повідомленого про дату та час підготовчого засідання учасника справи за загальним правилом не перешкоджає проведенню судового засідання, у зв`язку з чим, суд вважав за можливе продовжувати розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення позивача та його представника, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2014 було задоволено позов прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення; визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №856/1912 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] ». В подальшому, згідно з заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2015, позов заступника прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської Ради до [PERSON] про визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки було задоволено; визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912771 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0280, площею 0,1 га на [ADDRESS] з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я [PERSON] Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03789, на підставі рішення Київської міської Ради №856/1912 від 09.07.2009р; зобов`язано [PERSON] , [INFO] , уродженця Луганської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , повернути на користь Київської міської Ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 32) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0280, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 21.04.2015. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання зазначеного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.03.2015, 16.03.2017 було відкрито виконавче провадження, а у відповідності до постанови від 29.05.2017, виконавче провадження було закінчено, з підстав фактичного повного виконання рішення суду. Разом з цим, 20.06.2018 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Михайленком С.А. прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0280. При цьому, підставою виникнення право власності було вказано Державний акт серії ЯЖ №912771, виданий 18.06.2010 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер НВ-8000739722018 від 04.04.2018, виданий Головним управлінням Дкпжгеокадастру у м. Києві; рішення Київської міської ради від 14.07.2011 №375/5762. Згідно з Договором купівлі продажу земельної ділянки №1050 від 20.06.2018, укладеним між [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41710452 на підставі якого право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0280 було зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ч.3-5 ст.16 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є земля, що є у комунальній власності територіальної громади міста, що перебуває в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальній громаді міста належить право комунальної власності на землю. Згідно з частинами 5, 6 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради від імені територіальної громади міста здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду, яке набрало законної сили, зобов`язано [PERSON] повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0280, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на [ADDRESS] і це рішення суду виконано, що підтверджується постановою органу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 2 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Зважаючи на вищезазначене судове рішення, яке набрало законної сили та було виконано, рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2018 №41699904 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0280, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням вимог закону на підставі копії недійсного державного акту та поза волею власника земельної ділянки - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Оскільки [PERSON] не був власником спірної земельної ділянки на момент її відчуження [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.06.2018 року, цей договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить вимогам актів цивільного законодавства, а відповідач [PERSON] є таким, що не набув право власності на земельну ділянку у зв`язку із придбанням її в особи, яка не мала права її відчужувати. У зв`язку із цим протиправним та таким, що підлягає скасуванню є і рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2018 №41710452 на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0280, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції. Відповідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до статей 317, 319, 321, 327 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті. Розглядаючи спори щодо витребування майна, зокрема, земельної ділянки, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна суди мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Так, пунктом 10 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Главою 29 ЦК України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, власник зобов`язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного суду у постановах від 27.02.2018 у справі № 915/1596/15, від 21.03.2018 у справі № 904/9652/16, від 10.05.2018 у справі № 29/5005/6381/2011 та від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16. Такої ж позиції про розмежування речово-правових і зобов`язально-правових способів захисту права власності дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (постанова від 30.01.2018 у справі № 756/5793/15-ц та від 06.06.2018 у справі № 457/1258/14-ц). Зважаючи на те, що [PERSON] придбав земельну ділянку у [PERSON] який не мав права її відчужувати, беручи до уваги те, що земельна ділянка вибула із володіння власника - територіальної громади м. Києва, не з її волі, оскільки право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстроване на підставі недійсного правовстановлюючого документу, законною та обґрунтованою є і вимога позивача про витребування цієї земельної ділянки із володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи відзиву представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу, відтак з урахуванням положень ст. 388 ЦК України земельна ділянка не може бути витребувана у нього, оскільки вибула з володіння власника - Київської міської ради за її волею на підставі рішення від 09.07.2009 року № 856/1912, судом визнаються необґрунтованими, оскільки факт вибуття земельної ділянки із володіння Київської міської ради не з її волі встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2014 року, яким рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року № 856/1912 про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки земельна ділянка вибула із володіння власника, позивача по справі, не з його волі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивач має право витребувати цю земельну ділянку у добросовісного набувача [PERSON] , який придбав її за відплатним договором у [PERSON] , який не мав права її відчужувати, оскільки не був її власником на момент вчинення правочину купівлі-продажу. Відтак, враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачами ці докази у встановлений законом спосіб не спростовано, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для їхнього задоволення. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів.

Outcome: approved