Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Федоренка М.В. звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що 02.07.2008 позивач набув у власність квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення від 02.07.2008. 10.09.2008 між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030/720392-КV відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 120000 доларів США на строк до 09.09.2023 на умовах, визначених договором. В цей же день, в якості забезпечення виконання зобов`язання між позивачем та Банком було укладено іпотечний договір № 030/720397-ІО, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 10136. Предметом даного договору виступила 3-кімнатна квартира, загальною площею 68,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 23.03.2009 позивач та АКБ «Укрсоцбанк» уклали договір № 3 про внесення змін до Кредитного договору та внесли зміни в режим кредитної лінії з відновлювальної на невідновлювальну. 14.06.2020 АКБ «Укрсоцбанк» змінило назву на ПАТ «Укрсоцбанк». 27.01.2015 позивач отримав вимогу про усунення порушень зобов`язань, у якій зазначалося, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів, ПАТ «Укрсоцбанк» будуть вжиті заходи щодо примусового стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та на будь-яке майно, кошти (активи), на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством. 09.08.2018 на адресу позивача надійшла повторна вимога від ПАТ «Укрсоцбанк» про: усунення порушень умов кредитного договору і погашення заборгованості у розмірі 261380,14 дол. США. Вимога містила, також, застереження щодо звернення стягнення на майно, що було передано в іпотеку згідно Іпотечного договору. На вказану вимогу позивач направив відповідь з посиланням на те, що вказане застереження порушує Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 26.09.2018 ПАТ «Укрсоцбанк» надало відповідь на звернення позивача, в якій зазначило : «…АТ «Укрсоцбанк» не приймає Ваші доводи викладені у Вашому зверненні стосовно неможливості реалізації банком своїх прав як іпотекодержателя в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку». 10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до відповідача. 03.12.2019 відповідач в порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами , включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки. 25.05.2020 на адресу позивача надійшла від відповідача вимога про добровільне виселення з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з набуттям Банком права власності на предмет іпотеки. Протягом дня позивач отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та дізнався, що 29.10.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро Геращенком В.В. було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (рішення про державну реєстрацію № 33949108). Підставою для державної реєстрації права власності став дублікат іпотечного договору. Зазначає, що переоформлення права власності відповідачами здійснювалося всупереч діючому мораторію, відчужена відповідачами квартира підпадає під вимоги, визначені Законом України № 1304-УІІ, оскільки: іпотека є видом забезпечення зобов`язання за договором споживчого кредитування; валютою за кредитним договором є долар США; квартира є постійним місцем проживання позивача та членів його сім`ї, що підтверджується довідкою з місця проживання; квартира є єдиним нерухомим майном, що перебуває у власності позивача, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно; площа квартири менша 140 кв.м. У зв`язку з цим у державного реєстратора були всі підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки на вказані правовідносини поширюється дія Закону України № 1304-УІІ. Просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. №33949108 від 29.10.2019 яким за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 68,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідачів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 28.09.2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 28.09.2020 року накладено арешт на спірну квартиру. Від АТ «Альфа-Банк» надійшли письмові пояснення на позов в яких зазначили , що сторони уклали кредитний договір та договір іпотеки. Між сторонами погоджено та укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі іпотечного застереження, яке міститься в іпотечному договорі. Позичальник неналежним чином виконував зобов`язання за договором кредиту, з огляду на що утворилася заборгованість, у АТ «Укрсоцбанк» виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку». Зазначали, що в даному випадку положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача , як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не в примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку. Просили в задоволенні позову відмовити. Представник позивача подав заперечення на пояснення відповідача в яких посилався на те, що дія Закону України № 1304-УІІ поширюється не тільки на примусовий спосіб звернення стягнення, а й на позасудовий, просив позов задовольнити. 05.04.2021 року по справі проведено підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з обставин викладених у письмових поясненнях та просила суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, суд вважає за можливе провести розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. 10.09.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та [PERSON] було укладено договір кредиту № 030/720392-KV, відповідно до якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 120 000 доларів США, зі сплатою 14,50 % річних тощо. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, між Банком та позивачем 10.09.2008 було укладено договір Іпотеки № 030/720397-ІО відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 27.01.2015 позивач отримав вимогу про усунення порушень зобов`язань, у якій зазначалося, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів, ПАТ «Укрсоцбанк» будуть вжиті заходи щодо примусового стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та на будь-яке майно, кошти (активи), на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством. 09.08.2018 на адресу позивача надійшла повторна вимога від ПАТ «Укрсоцбанк» про: усунення порушень умов кредитного договору і погашення заборгованості у розмірі 261380,14 дол. США. Вимога містила, також, застереження щодо звернення стягнення на майно, що було передано в іпотеку згідно Іпотечного договору. На вказану вимогу позивач направив відповідь з посиланням на те, що вказане застереження порушує Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 26.09.2018 ПАТ «Укрсоцбанк» надало відповідь на звернення позивача, в якій зазначило : «…АТ «Укрсоцбанк» не приймає Ваші доводи викладені у Вашому зверненні стосовно неможливості реалізації банком своїх прав як іпотекодержателя в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку». 10.09.2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до відповідача. 03.12.2019 відповідач в порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами, включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки. 29.10.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро Геращенком В.В. було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк» (рішення про державну реєстрацію № 33949108). 25.05.2020 на адресу позивача надійшла від відповідача вимога про добровільне виселення з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з набуттям Банком права власності на предмет іпотеки. Спір між сторонами виник з приводу правомірності рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Геращенка В.В. про реєстрацію права власності за Банком на квартиру, яка передана в іпотеку. Ці правовідносини регулюються нормами ЦК України, Законами України «Про іпотеку», «Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Загальні правові засади звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 33 Закону України «Про іпотеку». Так, у разі невиконання боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин першої, третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору, відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з частиною першою, третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Відповідно до пункту 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 р № 1023-XII (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, цей закон прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира, яка використовується позивачем, як місце постійного проживання, його разом із сім`єю, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання [PERSON] умов договору про кредит від 10.09.2008 року № 030/720392-КV, укладеного в іноземній валюті. Отже, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк». Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, який згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-ІХ від 05 грудня 2019 року, який набрав чинності з 16.01.2020 року були внесені зміни до Закону України «Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких частину 3 ст. 26 Закону викладено в такій редакції: У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України слід розподілити судові витрати між відповідачами та стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача по 840,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved