Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , вказавши, що сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано, з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти до повноліття дитини. Відповідач [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] не виконував, його вихованням не займався, про розвиток не піклувався, з дитиною не спілкується. Оскільки відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не спілкується з донькою, не піклується про її життя та розвиток, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] . Окрім цього, просила стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини в сумі 20000 гривень, оскільки [PERSON] має певні розлади здоров`я та потребує постійного огляду у лікаря, кошти потрібні також і на придбання ліків. Ухвалою суду від 12.05.2021 року відкрите провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.07.2021 року залучено виконавчий комітет Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою суду від 13.08.2021 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Згідно з розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2021 року, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку, проведено повторний авторозподіл цивільної справи, після чого цивільну справу передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. Ухвалою суду від 07.10.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 09.02.2022 року прийнято відмову [PERSON] від частини позовних вимог та закрите провадження в частині пред`явленої вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , вказавши, що сім`я розпалась ще під час вагітності позивача, з моменту народження дитини відповідач взагалі не цікавився дитиною. Мав намір в судовому порядку оскаржити батьківство, але експертизою було підтверджено батьківство [PERSON] . На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2015 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини, заборгованості зі сплати аліментів не має. Позивач також зазначила про те, що відповідач не спілкується із сином, має іншу родину, не виявляє батьківської турботи про дитини. Натомість син потребує лікування та нагляду лікарів, а відповідач згоди на відповідне лікування не надає, а без його згоди проведення такого лікування неможливе. Дитина наразі перебуває в реабілітаційному центрі, перебуває під наглядом психолога та логопеда. В обґрунтування необхідності позбавлення батьківських прав відносно дитини вказувала про необхідність самостійно, без згоди батька, вирішувати питання щодо задоволення потреб дитини, а також відсутність батьківської турботи та піклування з боку відповідача про сина. Відповідач та його представник вказали про визнання позову в частині позбавлення батьківських прав. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явились, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі. 15.07.2021 року відповідач направив до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на недоведеність допустимими та належними доказами пред`явлених позовних вимог. 25.08.2021 року Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області надіслано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . 28.10.2021 року представник районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району направила до суду заяву про розгляд справи без їх участі, рішення суду просила прийняти на розсуд суду. В ході розгляду справи судом були задоволені клопотання відповідача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції з Василівським районним судом Запорізької області. Ухвалою суду від 09.02.2022 року закрите провадження в частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат. В установлений судом строк позивач не скористалась правом надати відповідь на відзив відповідача, не заявила інших клопотань, не надала додаткових доказів, з боку відповідача також не було надано інших доказів, не заявлено клопотань. При дослідженні матеріалів справи встановлено таке. Згідно зі свідоцтвом про шлюб 25.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтвом про народження батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 27 липня 2015 року до досягнення повноліття [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання кошти розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 27 липня 2015 року до досягнення [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виключення з актового запису відомостей про батьківство залишено без розгляду. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.08.2015 року по теперішній час. За цією ж адресою зареєстрована матір дитини - [PERSON] . У березні 2021 року неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , направлено на госпіталізацію у психіатричну лікарню КУ «ОКПЛ» ЗОР. 02.03.2021 року [PERSON] отримала розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про надання згоди [PERSON] на проведення огляду у лікаря психіатра, амбулаторне лікування та госпіталізацію у медичний заклад малолітнього [PERSON] , [INFO] , у присутності матері, без згоди батька. Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста лікаря-психіатра дитячого Літун С.О. від 14.02.2012 року №110, випискою із медичної карти амбулаторного хворого, [PERSON] , [INFO] , має органічний психічний розлад з вираженим порушенням мови, стійким порушенням рівня орієнтування, вальгусну деформацію гомілок ІІ ст., кильовидну деформацію грудної клітини І ст., плоскостопість ІІІ ст. Згідно з листом КНП «ЦПМСД №2» ЗОР від 02.04.2021 року, [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом педіатричної служби з народження по теперішній час. З приводу захворювань та на профілактичні огляди дитину до амбулаторії супроводжує мати, яка і виконує рекомендації та призначення лікарів. Відомостей про батька у медпрацівників не має, дитину до лікарів він не приводив, здоров`ям сина не цікавився. 30.03.2021 року [PERSON] отримала розпорядження голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району про надання згоди [PERSON] на амбулаторну психіатричну допомогу та у разі необхідності госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги [PERSON] , [INFO] , у присутності матері, без згоди батька. Рішенням виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області від 19.08.2021 року №225 затверджено висновок про довільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , згідно з яким, [PERSON] повідомив начальника Служби у справах дітей [PERSON] , що на засідання комісії не має змоги з`явитись, намагався приділяти увагу дитині в перший рік народження, але безуспішно, надалі з дитиною не спілкувався. Зазначені обставини дають підстави стверджувати про ухилення [PERSON] від виховання дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Суд не приймає до уваги письмові покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані особи в судовому засіданні допитані не були. При вирішенні спору суд виходить з такого. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року. Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до вимог статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789 від 27.02.1991 року, вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції визнається право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на наведені позивачем обставини, відповідач життям сина не цікавиться, участі у вихованні не приймає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, тому позивач змушена самостійно займатись дитиною та піклуватись про її розвиток. Відповідач у свою чергу позовні вимоги визнав, у суду не було підстав сумніватись у добровільності його позиції. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на досліджені судом докази, заслухані пояснення позивача та відповідача, враховуючи визнання [PERSON] позову, суд вважає за необхідне задовольнити позов та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ст. 142 ч. 1 ЦПК України. Отже, зважаючи на визнання відповідачем позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 454 гривні та 50% судового збору в сумі 454 гривні підлягають поверненню з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved