Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Приватного акціонерного товариства Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 39 від 19.03.2021 року про припинення трудового договору, поновити позивача на роботі на посаді начальника відділу кадрів, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2021 року до дня поновлення на роботі. Позов обґрунтований наступними обставинами. З 13.08.2019 року позивач працювала на посаді начальника відділу кадрів Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Через постійний психологічний тиск з боку керівництва відповідача позивач була змушена 05 березня 2021 року подати заяву про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України із зазначенням дати звільнення 19 березня 2021 року. 16 березня 2021 року позивач направила відповідачу засобами поштового зв`язку заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. 31 березня 2021 року позивачем було направлено відповідачу засобами поштового зв`язку листок непрацездатності від 16.03.2021 року. 31 березня 2021 року позивач була ознайомлена з наказом від 19.03.2021 року № 39 про припинення трудового договору з 19.03.2021 року на підставі ст. 38 КЗпП України та отримала трудову книжку. Позивач вважає звільнення з роботи незаконним та таким, що порушує право на працю, так як у позивача було відсутнє волевиявлення на звільнення з роботи в зв`язку із відкликанням заяви про звільнення у період тимчасової непрацездатності. Позивач в ході розгляду справи позов підтримала, просила його задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, подав відзив на позов із запереченнями проти позову, в якому посилався на те, що заяв про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від позивача відповідач не отримував, про бажання продовжувати роботу позивач не повідомляла жодним чином, а щодо перебування позивача на час звільнення на лікарняному зазначив, що звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності не допускається на підставі статті 40 КЗпП України за ініціативою власника, а не на підставі ст. 38 КЗпП України, на підставі якої було звільнено [PERSON] 10 грудня 2021 року ухвалою суду було замінено відповідача правонаступником - Дочірнім підприємством «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Приватного акціонерного товариства Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що, відповідно до наказу № 102-П Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 12 серпня 2019 року [PERSON] прийнято на роботу начальником відділу кадрів з 13 серпня 2019 року (а. с. 65). Відповідно до наказу № 39 Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 19 березня 2021 року [PERSON] звільнено з роботи з посади начальника відділу кадрів за статтею 38 КЗпП України на підставі заяви від 05.03.2021 року (а. с. 25). Із матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2021 року [PERSON] подала заяву на адресу відповідача про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням (а. с. 15). Направлення заяви на адресу відповідача підтверджується копіями інформації про відправлення та описом вкладення (а. с. 16-17). Спір між сторонами виник з приводу законності звільнення позивача з роботи за власним бажанням та умови подання ним заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Із матеріалів справи не вбачається, що при поданні заяви про звільнення за власним бажанням, позивач зазначила поважні причини, перелік яких міститься в статті 38 КЗпП України. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Задовольняючи позов, суд керується тим, що позивачем 16 березня 2021 року о 16 год. 56 хв. було здано на пошту заяву про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням, що підтверджується фіскальним чеком, тобто реалізовано право на відкликання такої заяви. Враховуючи право робітника, закріплене в законі щодо відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося всупереч положенням трудового законодавства України, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Із матеріалів справи вбачається, що з часу звільнення позивача до дати ухвалення рішення суду, дні вимушеного прогулу становлять 254 робочих днів. Позивач звільнена з 19 березня 2021 року, останні два місяця, що передують події звільнення - січень та лютий 2021 р. Згідно з довідкою про доходи [PERSON] , заробітна плата позивача у січні 2021 року становила 4498,60 грн., у лютому 2021 року - 6256,60, разом 10756 грн. (а. с. 51). Таким чином, середньоденний заробіток позивача відповідно до довідки становить 269 грн., а середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 68326 грн. (269*254). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 908 гривень. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved