Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

29 грудня 2021 року адвокат Коваленко Віктор Вікторович, який діяв від імені та в інтересах [PERSON] , заінтересована особа - Костянтинівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, встановлення факту смерті особи в певний час. Свої вимоги обґрунтовував наступними обставинами. [INFO] помер громадянин [PERSON] , у віці 70 років, з яким [PERSON] проживала однієї сім`єю більше ніж 5 років, а саме з 2009 року по день смерті. Однією сім`єю [PERSON] та заявниця проживали за адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Оскільки заявниця вважає себе членом сім`ї [PERSON] , остання планує звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] для отримання свідоцтва про смерть останнього українського зразку. В зв`язку з тим, що на виконання вимог статті 1269 ЦК України після смерті [PERSON] звернулася до Костянтинівської державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Але спадщину оформити заявниця не змогла, по причині відсутності необхідних документів для підтвердження права на спадкування. Після смерті [PERSON] заявниця відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України належить до четвертої черги спадкоємців за законом . Інших спадкоємців які мають намір прийняти спадщину немає. З метою встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини у неї виникла необхідність звернутися до суду. У судове засідання заявниця та її представник не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності представника а також повідомив, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , - відсутня. З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Крім того, відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що громадянин [PERSON] , який народився [INFO] у м. Черемхове Іркутської області та був зареєстрований у [ADDRESS] , - помер [INFO] за вказаним постійним місцем проживання, у зв`язку з чим видано лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті № 1420 від 25.11.2021 року. Причиною смерті [PERSON] зазначені «Інтоксикація. Злоякісне новоутворення підшелепної області справа». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть [PERSON] від 27.11.2021 року № [NUMBER] , видане відділом ЗАГС м. Єнакієве. При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоров`я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Також судом оглянути надані заявницею на підтвердження заявлених вимог свідоцтво про поховання [PERSON] на кладовищі Червоногородське м. Єнакієве, договір-замовлення на організацію та проведення поховання №5999 від 25.11.2020 року. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON] , [INFO] , що мав місце [INFO] у м. Єнакієве, Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Також суд, розглянувши заяву та додані письмові докази, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проживала однієї сім`єю із [PERSON] більше ніж 5 років, а саме з 2009 року по день смерті. Однією сім`єю [PERSON] та заявниця проживали за адресою [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. Згідно Ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15.12.2021 року про забезпечення доказів були допитані у якості свідків [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з приводу відомих їм обставин, які стосуються цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до Костянтинівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про встановлення факту, що має юридичне значення. Останні, будучи приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу неправдивих показань, підтвердили спільне проживання заявниці [PERSON] із померлим [PERSON] з 2009 року по день його смерті. Вказаний факт підтверджено також спільними фотознімками заявниці та Трубіцина, зробленими під час спільного життя. В зв`язку з тим, що на виконання вимог статті 1269 ЦК України після смерті [PERSON] звернулася до Костянтинівської державної нотаріальної контори з заявою про відкриття спадкової справи та прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Але спадщину оформити заявниця не змогла, по причині відсутності необхідних документів для підтвердження права на спадкування. Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Стаття 1268 ЦК України встановлює, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.2Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому заявлені вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та

Outcome: approved