Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-19 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №KIL0GI0000000301 від 20 вересня 2007 року у розмірі 10 888,07 грн., яка складається з 7 514,47 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3 373,60 грн. - 3% річних від простроченої суми. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 20 вересня 2007 року між АТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KIL0GI0000000301, відповідно до умов якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 300 000 грн. на термін до 20.09.2017 року. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] за період з 08.11.2018 по 08.11.2021 року виникла заборгованість у розмірі 10 888,07 грн., яка складається з 7 514,47 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3 373,60 грн. - 3% річних від простроченої суми. Оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з нього заборгованість за кредитом в розмірі 10 888,07 грн. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Листом від 16 грудня 2021 року вказана ухвала суду була направлена сторонам, відповідачу з копією позовної заяви та доданими документами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 01 лютого 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити повністю в задоволенні позову. Вказує на відсутність заборгованості зі сплати кредиту, адже він за кожний місяць користування кредитними коштами сплачував встановлений договором ануїтет ний платіж у розмірі, не меншому, ніж зазначено в договорі, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та копіями банківських виписок. Звертає увагу на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості містить дані про те, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, але не відображає жодного платежу, які здійснювалися відповідачем. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, які на них ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Як убачається з матеріалів справи, 20 вересня 2007 року між АТ КБ « ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KIL0GI0000000301, відповідно до умов якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 300 000 грн., а відповідач зобов`язувався щомісячно до 20 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 4 878,39 грн. Відповідно до п.2.5. договору періодом сплати або платіжним періодом вважається період, у якому позичальник повинен сплатити ануїтет ний платіж і дорівнює одному місяцю. Відповідно до п.2.4 договору останню сплату ануїтетного платежу позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 20.09.2017 року. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку станом на 08.11.2021 року становить 10 888,07 грн., з яких 7 514,47 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3 373,60 грн. - 3% річних від простроченої суми. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на укладення між сторонами кредитного договору від 20.09.2007 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 000 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у задоволенні позову відмовлено. Судом зроблено висновок про те, що позивачем не надано суду належних доказів прострочення відповідачем повернення чергової частини кредитних коштів, а саме 20.04.2010 р. та набуття права вимагати дострокового повернення кредитних коштів зі сплатою процентів, пені та інших штрафних санкцій у розмірі 160 367, 61 грн. А тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з мотивів його безпідставності та необґрунтованості. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належних та достовірних доказів наявної заборгованості [PERSON] за кредитним договором у розмірі 37 450,24 грн. станом на 20.09.2017 року. Крім того, в матеріалах справи наявні посвідчені банком платника банківські виписки з банківського рахунку та квитанції про внесення готівкових коштів, починаючи з листопада 2015 року та закінчуючи вереснем 2017 року. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства. Частиною 1 вказаної статті визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. АТ КБ «ПриватБанк» не було доведено заборгованості [PERSON] за тілом кредиту в розмірі 37 450,24 грн. станом на 08.11.2021 року, а відтак і застосування відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 10 888,07 грн., яка складається з 7 514,47 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3 373,60 грн. - 3% річних від простроченої суми. Отже, можна дійти до висновку про те, що Банком нараховано заборгованість в розмірі 10 888,07 грн., виходячи з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 37 450,24 грн., яка не доведена належними та допустимими доказами, без урахування сплачених відповідачем сум, що підтверджується копіями квитанцій. Таким чином, доводи позивача є суперечливими, не узгоджуються між собою, а наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором кредиту не відображає всі отримані позивачем кошти. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає через недоведеність позовних вимог. В порядку ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed