Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Богунської районної ради №19 від 21.08.1987 року йому як військовослужбовцю було надано для проживання квартиру [ADDRESS] ). У даній квартирі зареєстрована також відповідач, яка є його колишньою дружиною. За словами позивача, [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з липня 2019 року, обов`язків по утриманню житла не здійснює, а також має у власності частину квартири, де може проживати. У свою чергу факт реєстрації відповідача у вказаній вище квартирі створює позивачу суттєві перешкоди, зокрема, щодо сплати комунальних платежів. З огляду на викладене у позовній заяві, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача адвокат Цюпик О.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Додала, що речей відповідача у квартирі немає, натомість позивач зробив у ній ремонт і там наразі проживає. [PERSON] заперечила в судовому засіданні проти вимог позивача та пояснила, що квартира є службовою та отримувалась у 1987 році колишнім чоловіком разом з нею. Через п`ять років чоловіка звільнили з військової служби на тій підставі, за наявності якої квартира не може перебувати в статусі службової. Після того позивач не працював в армії. За словами [PERSON] , вона працювала з 1983 по 2014 рік у військовому інституті, після чого вийшла на пенсію та не в останню чергу завдяки їй квартира не була виключена з числа службових. Відповідач визнала ту обставину, що має у власності 3/4 частини квартири по [ADDRESS] , де і проживає на даний час. Інша частина квартири по [ADDRESS] належить доньці, яка планує там жити і влаштувати своє життя. Окремо [PERSON] додала, що проживала у квартирі до початку грудня 2020 року, однак після розлучення позивач вигнав її зі спірної квартири та змінив замки. Після того відповідач поїхала до батьків, а її речі вже пізніше привіз їй позивач. На даний час у спірній квартирі відсутні речі відповідача. На запитання суду [PERSON] відповіла, що після тих подій не намагалась потрапити до квартири, у т.ч. через агресивну поведінку колишнього чоловіка. Позивач не проти розділити особові рахунки і сплачувати комунальні послуги. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379\~ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 64\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Даною статтею також наведені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За загальним правилом у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Підлягають всебічній перевірці доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_337/ed_2019_12_20/pravo1/KD0003.html?pravo=1\~-\~33771\~ЖК Української\~РСР строки. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується ордером на жиле приміщення серії АЖ №008973 від 30.01.1987 року. Ордер виданий виконавчим комітетом Богунської районної ради народних депутатів м. Житомира. За ордером до складу сім`ї позивача належала колишня дружина. Крім позивача, у вказаній квартирі також зареєстрована [PERSON] , що підтверджується довідкою ОСББ «Андромеда-Житомир» від 04.09.2020 року за №626 та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області. Відповідно до акту ОСББ «Андромеда-Житомир» від 03.09.2021 року відповідач не проживає за місцем реєстрації із липня 2019 року. У справі міститься ще один акт ОСББ «Андромеда-Житомир» про не проживання відповідача понад 6 місяців, датований травнем 2021 року. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89\~ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що передбачено ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі, наймачем якої є [PERSON] , принаймні із грудня 2020 року. У своїх поясненнях відповідач зазначала, що одного разу не змогла потрапити до спірної квартири у зв`язку зі зміною замка позивачем [PERSON] та після грудня 2020 року не навідувалась до квартири, у тому числі й через агресивну поведінку позивача. Разом з тим [PERSON] взагалі не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили наведені нею обставини щодо причин не проживання у спірному приміщенні, зокрема мова йде про агресивну поведінку протилежної сторони. Так, матеріали справи не містять, зокрема, доказів звернення відповідача з даного приводу до правоохоронних або судових органів, процесуальних рішень останніх, відсутні відповідні показання свідків, а також доказів сплати за комунальні послуги, котрі підтверджували б не втрату цікавості [PERSON] до житла тощо. До того ж [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні визнала, що після грудня 2020 року не навідувалась до квартири по [ADDRESS] та у спірній квартирі відсутні її речі. Задовольняючи позов, суд також враховує наявність у відповідача на праві приватної власності частини квартири, у якій вона проживає на час розгляду справи. Отже наведені вище та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що [PERSON] не проживала та не використовувала спірне приміщення понад 6 місяців без поважних причин, а визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою за обставин цієї справи, є пропорційним заходом по відношенню до необхідності захисту права користування житлом. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально. Враховуючи викладене,

Outcome: approved