Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] 04.12.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, яким просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, 24 жовтня 1996 року. На обґрунтування позову вказав, [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме квартира [ADDRESS] , яка належала покійному на підставі договору дарування посвідченого 24 жовтня 1996 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, яка до цього належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 04.06.1996 року за № 2026. Зазначив, що спадкоємцями покійного являється позивач та дочка померлого [PERSON] . Позивач звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , де було заведено спадкову справу. Однак при збиранні документів для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу стало відомо, що згідно з даними реєстрованих книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] зареєстрована за позивачем на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва від 04.06.1996 року за № 2026, що свідчить про те, що померлий не здійснював реєстрацію договору дарування у відповідності до вимог законодавства, яке діяло під час укладання правочину. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді від 16.12.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Третя особа Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, направила на адресу суду заяву, якою просить розгляд справи провести за відсутності представника нотаріальної контори. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачає ч. 1 ст. 15 ЦК України Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , в с. Амдерма, Заполярного району, Ненецького автономного округу, Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Відділом запису актів громадянського стану апарату адміністрації Ненецького автономного округу 04.05.2019 року (а.с. 6). Позивач [PERSON] являється спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи. З матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, 24 жовтня 1996 року було посвідчено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Позивач звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . З матеріалів спадкової справи № 904/2019 заведеної Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, вбачається що з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулась позивач по справі [PERSON] та донька покійного [PERSON] (а.с. 36, 50). У частині 1 статті 12 ЦК України закріплено принцип диспозитивності, за яким суб`єкти цивільного права здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За змістом цього принципу учасники цивільних відносин самостійно приймають рішення щодо встановлення договірних відносин та їх умов, щодо обрання того чи іншого способу захисту порушених цивільних прав та охоронюваних законом інтересів тощо. Частина 5 цієї норми встановлює презумпцію добросовісності та розумності особи при реалізації нею цивільних справ, оспорювання якої здійснюється у судовому порядку. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Згідно статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Отже за своє сутністю договір дарування є безплатним та в більшості випадків одностороннім правочином, юридичним наслідком укладення якого є безповоротне припинення права власника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Водночас чинний цивільний закон не пов`язує момент укладення договору дарування з моментом фактичного передання майна у власність. Вони можуть як збігатися, так і бути значно віддалені один від одного. Частина 2 статті 719 ЦК України встановлює, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що померлим за життя не було здійснено реєстрацію договору дарування у відповідності до вимог законодавства, яке діяло під час укладення правочину. За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Згідно із ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Укладений спірний договір дарування від 24.10.1996 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та його укладення не є порушенням частини першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Зважаючи на викладене, суд визнає безпідставними доводи позивача та відмовляє у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed