Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулась досуду із позовом про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років на час відкриття спадщини. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер її чловік - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 09 лютого 2007 року, актовий запис про смерть номер 688. Після його смерті [INFO] отримала свідоцтво про право на спадщину, як його дружина на 1\\2 частину на квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла мати чоловіка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис про смерть № 689. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1\\2 частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] вважає, що, оскільки проживала на день смерті разом зі спадкодавцем більше 5 років, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, ці факти підтверджуються актами про фактичне проживання, та можуть бути підтверджені показаннями свідків, на підставі вимог ст.ст. 1216-12120,1222,1223,1231,1264,1296 ЦК України і просила про задоволення позову. При цьому вказала, що інших спадкоємців немає,заповіт відсутній. Маючи намір оформити свої спадкові права після смерті [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. із заявою про прийняття спадщини. Однак їй було повідомлено про неможливість спадкування з огляду на відсутність підтвердженого факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У судовому засіданні позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, просив про розгляд справи у їх відсутності, та прийняття рішення судом у відповідності до вимог чинного законодавства. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності представника відповідача. У судовому засіданні допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , після чого позивач та її представник просили суд продовжити розгляд справи у їх відсутності. Судом продовжено розгляд справи у відсутності сторін. Обставини справи, встановлені судом та належні їм правовідносини. [PERSON] знаходився у шлюбних відносинах з [PERSON] . Його матір`ю являлась [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.05.1972 року (актовий запис про народження 359). За договором купівлі-продажу від 27.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Шаталюк В.М., (реєстровий 1950), [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 09.02.2007 року (актовий запис 688). 04.10.2007 року державним нотаріусом Першої Державної нотаріальної контори Міщенко Н.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] на дружину померлого [PERSON] - [PERSON] . На 1\\2 частину квартири свідоцтво про право на спадщину не видано. (реєстровий 6-860). [PERSON] (мати [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.02.2007 року. Актами про фактичне проживання, засвідченими головою ОСББ «ПГУ-18» [PERSON], та ст. ООР Центрального ВП - капітаном поліції [PERSON], підтверджено факт проживання [PERSON] , 1958 року народження у квартирі [ADDRESS] з вересня 2002 року і по даний час. Допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] та чоловіком [PERSON] , були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Тищенко О.О. роз`яснено [PERSON] про неможливість отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , так як не підтверджено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Положеннями ст. 1264 ЦК України регламентовано, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчисляти з моменту часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Пунктом 5.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року, визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам слід враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання однією сім`єю до набрання чинності ЦК. Крім того, слід звернути увагу, що до спадкоємців четвертої черги також відносяться зведені брати та сестри (діти від попереднього шлюбу вітчима чи мачухи), свати (батьки подружжя), свекор (батько чоловіка), свекруха (мати чоловіка), тесть (батько дружини), теща (мати дружини), невістка (дружина сина, дружина брата), шурин, шуряк (брат дружини), дівер (брат чоловіка), своячениця ( сестра дружини), зовиця (сестра чоловіка), зять (чоловік дочки, чоловік сестри), ястров (дружина дівера), свояк (чоловік сестри дружини). При визначені кола осіб, проживаючих однією сім`єю із спадкодавцем, слід виходити також із положень ст.3 Сімейного кодексу України, згідно якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До спадкоємців четвертої черги слід також віднести й тих осіб, які не пов`язані із спадкодавцем кровним спорідненням, не були його родичем, не знаходилися у шлюбі та інших осіб, які з певних причин проживали однією сім`єю. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч.4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином позивачем доведено, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини має для неї юридичне значення. В іншому, окрім судового, порядку встановити такий факт вона не має можливості, у зв`язку із чим суд вважає за можливе задовольнити заяву, оскільки встановлено, що заявник спільно проживала з померлим [PERSON] та його матір`ю [PERSON] не менш як п`ять років до дня відкриття спадщини, їхнім взаєминам були притаманні ознаки сім`ї, що підтверджується дослідженими судом доказами. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Outcome: approved