Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач 08.12.2021 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що 29.07.2020 р. о 09.20 години сталася дороджьо-транспортна пригода за участю відповідача, внаслідок чого транспортним засобам було завдано механічні ушкодження. Згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області № 242/3488/20 відповідача було визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КупАП. Згідно Звіту № 25 встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак « [NUMBER] » становить 26874,45 грн. Загальний розмір витрат та визначення розміру шкоди складає 24580,30 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то він, як особа, яка винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу позивача завдану шкоду. Просив стягнути з відповідача завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 24580,30 грн. та судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Відповідач у строк, визначений судом, відзив не надав. Заяви та клопотання сторін. Заяв та клопотань не надійшло. Процесуальні дії у справі. 09.12.2021 р. судом зроблено запит щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача, відповідь на який отримано 23.12.2021 р. Ухвалою суду від 24.12.2021 р. відкрито провадження по справі. Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку". У справі «Dilipak and Karakaya v. Turkey» (№ № 7942/05, 24838/05, рішення від 04.03.2014 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що можливість для сторін взяти участь у судовому розгляді випливає з предмету та мети статті 6 Конвенції, взятої вцілому. Крім того, принципи змагальності судового процесу та рівності сторін, навряд чи можливі без участі сторін у розгляді. ЄСПЛ наголосив, що система Конвенції вимагає від договірних держав вживати необхідних заходів для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції. Це передбачає, насамперед, що особи, стосовно яких судові провадження були розпочаті, повинні бути проінформовані про цей факт. Таким чином, в контексті указаної справи ЄСПЛ вирішував питання, чи прийняла влада необхідні заходи для повідомлення одного із заявників про порушення судового розгляду, і чи відмовився останній від свого права; якщо ні, то чи міг заявник домогтися нового змагального розгляду відповідно до національного законодавства. З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Селидівського міського суду Донецької області від 03.09.2020 відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Як вбачається з тексту постанови 29.07.2020 р. о 09.20 годині на 16+700 км автодороги Добропілля-Лиман [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] , не вибрав безпечної дистанції руху, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Таким чином, факт винуватості відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29.07.2020 р., є встановленим та не підлягає доказуванню. Встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] , яким керував відповідач, не був застрахований. 05.08.2020 р. до позивач звернувся [PERSON] з заявою про пошкодження транспортного засобу в зв`язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору. Згідно Висновку судового експерта № 25 від 03.09.2020 р. вартість матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER] на момент проведення дослідження становить 26874,45 грн. Позивач на підставі наказу № 3.1/1659 від 28.10.2020 р. здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 24580,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2543728 від 02.11.2020 р. Норми права, які застосував суд. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.п.«а» п.41.1 ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Враховуючи те, що вина відповідача встановлена постановою Селидівського міського суду Донецької області від 03.09.2020 р., з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, МТСБУ відшкодувало шкоду [PERSON] , який є власником пошкодженного транспортного засобу, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 24580,30 грн. вартості відновлювального ремонту (вартості матеріального збитку) завданого власнику автомобіля «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2270,00 грн. На підставі ст.ст.979, 1166, 1187 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved