Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

21.05.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради з позовною заявою до [PERSON] , в якій, з урахуванням заяви від 06.12.2021 року, позивач просить суд: - позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; - стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку матері, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, починаючи з дня надходження заяви до суду до досягнення дитиною повноліття, на користь дитини, а саме: на рахунок, відкритий на ім`я дитини: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ТВБВ «10003/0422 філії - Дніпропетровське обласне управління м. Дніпро, пр-т Петра Калнишевського, 17а, картка реквізитів для проведення операцій переказу коштів: МФО 305482, код ЄДРПОУ 4409404133, № особового рахунку: [NUMBER] , [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в Управлінні-службі у справах дітей Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради під контролем перебуває дитина [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрація народження дитини [PERSON] , [INFO] , була проведена відп овідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Дитина разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , проживали в КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» ДМР». Мати дитини під час перебування в центрі порушувала дисципліну в закладі, не в повній мірі займалась вихованням та утриманням дитини, неналежно виконувала свої батьківські обов`язки, залишала дитину в небезпеці. Також мати дитини в жовтні 2020 року написала заяву про тимчасове влаштування дитини [PERSON] , [INFO] , до КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР» на шість місяців, після чого дитину було влаштовано до вказаного будинку дитини. Відповідачу надавалась інформація про місце перебування дитини та роз`яснювалась потреба та обов`язок матері відвідувати дитину, надавати матеріальну допомогу, цікавитись здоров`ям та розвитком дитини. В день влаштування дитини [PERSON] не прийшла до КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР», посилаючись на зайнятість. З 03.11.2020 року до теперішнього часу дитина [PERSON] , 2020 року народження, перебуває в закладі на повному державному забезпеченні. Водночас мати дитини впродовж шести місяців жодного разу не приходила відвідувати дитину, не надавала матеріальної допомоги, життя та здоров`ям не цікавилась. Позивач здійснив всі необхідні заходи розшуку матері [PERSON] , але її місцезнаходження невідомо. З урахуванням викладеного, позивач зазначила, що відповідач має різко негативну характеристику та негативні морально-етичні якості матері, проявляє безвідповідальність відносно дитини та не виконує материнські обов`язки. Тому позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з урахуванням заяви від 06.12.2021 року, якою суд було повідомлено про те, що для дитини відкрито особистий рахунок в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». Також представник позивача пояснила, що відповідач допускала порушення щодо внутрішнього порядку перебування у центрі, мала зауваження щодо порядку перебування з дитиною у кімнаті, палила в кімнаті, де знаходилась дитина, залишала дитину на великому ліжку, з якого дитина могла впасти. Дитину [PERSON] , [INFO] , було влаштовано до будинку дитини строком на шість місяців. При цьому відповідач не прибула для того, щоб перевести дитину до дитячого закладу, не цікавиться дитиною. Позивач розшукував мати дитини, з огляду на те, що вона не проживає за адресою реєстрації та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Водночас такі пошуки не дали результатів. З 03.11.2020 року дитина перебуває у дитячому закладі, про що обізнана сама відповідач. Однак, [PERSON] не цікавиться дитиною, її долею та несерйозно ставиться до дитини, її виховання. З огляду на викладене, представник позивача зазначила, що в матеріалах справи є достатньо доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється без поважних причин від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У встановлений судом строк відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.07.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.10.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про заміну первісного позивача його правонаступником та залучено до участі у справі правонаступника позивача - Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 11.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 11.02.2022 року, з`явилась представник позивача. У судові засідання, призначені на 02.11.2021 року, 07.12.2021 року, 14.01.2022 року, 11.02.2022 року, відповідач, яка була повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань, не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача у судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. З огляду на викладене, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У судових засіданнях під час розгляду справи по суті судом були заслухані пояснення представника позивача по суті спору, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати (заслухане заключне слово) та у судовому засіданні 11.02.2022 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] в місті Дніпрі, Дніпропетровська область, Україна, народився [PERSON] ; батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; місце державної реєстрації: Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Це підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) від 29.10.2020 року серії [NUMBER] (а.с.14). За відомостями з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України № 00028075121 від 07.10.2020 року, відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.15). На підтвердження факту невиконання відповідачем [PERSON] , [INFO] , своїх батьківських обов`язків, безвідповідального ставлення до новонародженої дитини [PERSON] , [INFO] , залишення дитини у небезпеці, позивач надав суду копії: - листа Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради від 09.10.2020 року № 341 до начальника Управління-служби у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради; - низки доповідних записок спеціалістів з соціальної роботи Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради від 14.07.2020 року, від 19.07.2020 року, від 24.07.2020 року, від 28.07.2020 року, від 29.07.2020 року, від 31.07.2020 року, від 15.08.2020 року, від 05.10.2020 року, від 07.10.2020 року, від 09.10.2020 року; - наказів Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради «Про порушення Правил внутрішнього розпорядку закладу» щодо [PERSON] від 20.07.2020 року № 128, від 28.07.2020 року № 141, від 31.07.2020 року № 149, від 07.10.2020 № 212; - акту Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради від 02.10.2020 року про фіксування факту залишення малолітньої дитини в небезпеці, а саме: дитина була залишена на самоті в кімнаті на дорослому ліжку та ледве не задихнулась; - протоколу № 14 від 08.10.2020 року засідання мультидисциплінарної команди по роботі з отримувачами послуг Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради, за результатами засідання було прийнято рішення, зокрема, підготувати наказ про відрахування [PERSON] для влаштування новонародженої дитини [PERSON] до КЗ «Дніпровська міська дитяча клінічна лікарня № 1» ДМР» (а.с.16-36). На підтвердження факту зарахування дитини [PERSON] , [INFO] , до Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР» та її соціального захисту позивач надав суду копії: - заяви [PERSON] від 08.10.2020 року про зарахування до будинку дитини на цілодобове перебування дитини [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців у період з жовтня 2020 року по квітень 2021 року, у зв`язку із складними життєвими обставинами; - листа Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» Дніпровської міської ради до начальника Управління-служби у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради від 15.10.2020 року № 353 «Щодо соціального захисту малолітньої дитини [PERSON] »; - рішення виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради від 21.10.2020 року «Про тимчасове влаштування до державного закладу малолітнього [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців» № 149 та вирішено влаштувати дитину до державного закладу на повне державне утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців (а.с.37-39). На підтвердження того факту, що ані відповідач [PERSON] , [INFO] , ані інші родичі дитини, жодного разу з 03.11.2020 року не відвідували дитину - малолітнього [PERSON] , [INFO] , у будинку дитини після його влаштування до Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР», не цікавились станом його здоров`я ні письмово, ні по телефону, не надавали ніякої допомоги, позивач надав суду копії: - листів Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР» від 28.12.2020 року № 1510/11-29, від 08.04.2021 року № 1692/1.1-29 (а.с.41, 42). На підтвердження того факту, що позивач надсилав запити щодо отримання інформації про місце проживання відповідача та відсутності відомостей про фактичне місце проживання відповідача, щодо соціального захисту дитини та неможливості з`ясувати наміри матері, позивач надав суду копії: - листів від 19.04.2021 року, від 06.05.2021 року № 889, від 05.05.2021 року № 270, від 07.05.2021 року № 514/08-11-46 (а.с.43-46). Відповідно до відомостей з витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 11.05.2021 року та розпорядження голови Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради від 14.05.2021 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] » № 48-р, органом опіки та піклування було визначено за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.47-49). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з відповідача на користь дитини аліментів. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішенні суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень статті 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина. Якщо батьки дитини невідомі, державна реєстрація її народження проводиться за рішенням органу опіки та піклування, яким визначається прізвище, власне ім`я, по батькові дитини і відомості про батьків. Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно з частинами 2, 4 статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень статті 193 СК України, влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. На особистий рахунок дитини перераховуються також державні пенсії, інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтями 3, 9, 18 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз викладених вище норм вказує, що, зокрема, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, це може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав, проте лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 11.06.2021 року, справа № 758/9706/18, провадження № 61-17898св20, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підставі частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує вказаний вище висновок Верховного Суду. Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57). Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року, справа № 570/3742/17, які на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України, також враховуються судом. Відповідно до положень статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Суд, з урахуванням положень статті 9 Конституції України, зазначає, що відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною 1 статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно з частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз встановлених у судовому засіданні обставин справи, досліджених письмових доказів в їх сукупності та викладених вище норм чинного законодавства України, дає суду підстави для висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, така поведінка відповідача є винною та є результатом свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При цьому суд враховує те, що орган опіки та піклування надав суду висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дитини, який суд вважає достатньо обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини, а зворотного суду доведено не було. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, з урахуванням положень статей 166, 193 СК України, суд зазначає, що позовна вимога органу опіки та піклування щодо стягнення з відповідача на користь дитини аліментів на її утримання у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу) матері, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання позову - 21 травня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття, з їх перераховуванням на особистий рахунок дитини, відкритий на її ім`я у відділенні Державного ощадного банку України, є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про , зокрема, стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання, зокрема заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону здійснюють, в тому числі органи опіки та піклування або служба у справах дітей. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов Центральної адміністрації Дніпровської міської ради підлягає задоволенню у повному обсязі. З приводу розподілу судових витрат зі сплати судового збору суд зазначає, що з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь держави слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,00 грн (908,00 грн х 2 = 1816,00 грн) за дві позовні вимоги немайнового та майнового характеру, з урахуванням ставки судового збору станом на 01.01.2021 року.

Outcome: approved