Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач є власником вищезазначеного будинку, проживає та зареєстрована в ньому. Відповідач зареєстрований в даному будинку, проте з 2005 року в ньому не проживає, не сплачує будь-яких коштів за житлово-комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку, не веде з позивачем спільного господарства та не пов`язаний з ним спільним побутом. Оскільки відповідач в даному будинку не проживає, в позивача виникають проблеми, які порушують її права та створюють перешкоди вільно володіти, користуватися та розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Також просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 27 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутність не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити. У разі неявки відповідача проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся завчасно, належним чином, в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом на будинок (а.с. 17-20), договором дарування житлового будинку від 09.12.2016 (а.с. 15-16) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 75961144 від 15.12.2016 (а.с. 14). [PERSON] зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку, проте більше восьми років там не проживає, вказані обставини підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов від 05.01.2022 та довідками Теплицької селищної ради від 05.01.2022 (а.с. 21-24). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача у житловому будинку приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд, які зокрема полягають у тому, що вона позбавлена можливості оформити субсидію. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло, таким чином внаслідок припинення права власності на житлове приміщення, особа втрачає і право користування цим приміщенням. З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 156 ЖК України, а є членом сім`ї колишнього власника спірного житлового приміщення, який в силу вимог ст. 346 ЦК України через укладання договору куплі-продажу, який є чинним і недійсним не визнаний, втратив право користування та проживання в даному житловому будинку. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116 , 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, як член сім`ї колишнього власника, а тому втратив право користування даним будинком, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся та залишається зареєстрованими у будинку, що спричиняє новому власнику, додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved