Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач [PERSON] ), в якому просила суд визнати право особистої приватної власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , а також встановити факт, що має юридичне значення - факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2008 року по 12.04.2011 року у зв`язку із припиненням шлюбних відносин. Позовна заява мотивована тим, що після укладення сторонами у 1987 році шлюбу, 11.04.1997 року було придбано спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS] за рахунок коштів отриманих від продажу квартири, розташованої у [ADDRESS] . Крім того, позивачем стверджується про те, що з 01.01.2008 року сторони проживали окремо в зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, а у 2009 році спірний будинок було майже повністю зруйновано, позивач самостійно реставрувала і відновлювала його й ввела будинок в експлуатацію лише у 2020 році, тобто після розірвання шлюбу 12.04.2011 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У поданому відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі посилаючись на те, що спірний будинок було придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, в тому числі зазначаючи, що придбання квартири [ADDRESS] здійснено в період шлюбу між сторонами, за істотно вищою вартістю ніж сума коштів отриманих відповідачкою від продажу квартири [ADDRESS] , а також із залученням спільних коштів подружжя, заощаджені із заробітних плат сторін в період з 1987 по 1992 рік. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У відбувшихся 24.11.2021 року та 16.02.2022 року позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, пославшись на безпідставність та недоведеність заявлених вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони визнають, що перебували у зареєстрованому шлюбі з 1987 року і шлюб між ними розірвано 12.04.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання [NUMBER] від 12.04.2011 року (актовий запис №165). Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, спірний житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] було придбано в період шлюбу між сторонами на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 11.04.1997 року між [PERSON] (позивач) та [PERSON] за ціною 14 030 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко В.С. (реєстр.№1839, бланк сер ААЕ №100590). Домоволодіння зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації на праві власності за [PERSON] 21.04.1997 року за рестр. № 34380, про що у договорі було зроблено відповідну відмітку. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (норми якого застосовувались до 27.07.2010 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) та статті 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, про те що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідна презумпція застосовується в силу закону і твердження про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, суперечить нормам матеріального права і нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України (Постанова КЦС ВС від 12 лютого 2020 р. у справі № 725/1776/18). При віднесенні майна до спільної сумісної власності крім факту набуття майна в період шлюбу (часу набуття), встановленню підлягає також джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам (Постанова КЦС ВС від 24 березня 2020 року у справі №367/3800/14). Застосування презумпції спільності майна подружжя передбачає відсутність у позивача обов`язку доводити належність набутого майна до майна подружжя, якщо таке майно набуто за час шлюбу. Разом із тим, відповідна презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, при цьому, саме на нього покладається тягар доказування відповідних обставин (Постанова КЦС ВС від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19). Встановлення того, що спірне майно було придбано подружжям в період шлюбу є достатнім для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, на кого таке майно оформлено, за умови, якщо не буде спростовано презумпцію спільності майна (Постанова Об`єднаної палати КЦС ВС від 15.06.2020 № 430/1281/14-ц). Таким чином, факт придбання спірного будинку в період шлюбу між сторонами є підставою для застосування презумпції спільності права власності подружжя на таке майно, а також покладення тягаря доказування обставин, необхідних для її спростування на позивача. Згідно статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, роздільним майном подружжя (особистою власністю кожного з них) є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Положеннями статті 57 СК України визначено перелік підстав за яких майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, за пунктом третім частини першої вказаної норми, особистою приватною власністю визнається майно набуте за час шлюбу за кошти, які належали особисто одному з подружжя. У даній справі позивач посилається на те, що спірний будинок було придбано нею у приватну власність 11.04.1997 року за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . В свою чергу, позивач стверджує, що зазначену квартиру вона придбала за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню (Постанова КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц). Твердження позивача щодо набуття спірного будинку у приватну власність не доведені належними достатніми доказами і суперечать встановленим по справі обставинам. Так, перш за все, суд звертає увагу на те, що позивачкою не доведено та не надано суду жодного доказу на підтвердження факту здійснення продажу квартири [ADDRESS] . Більше того, ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду позивачем та її представником не зазначено конкретні обставини та умови такого продажу (дата, підстава, вартість тощо). Неможливо встановити та підтвердити зазначені обставини і з інших матеріалів справи. Крім того, судом враховується, що із встановлених обставин справи не вбачається придбання квартири [ADDRESS] у приватну власність позивача. Зазначена квартира була придбана на ім`я [PERSON] в період перебування нею у шлюбі із відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу від 14.09.1994 року. За умовами цього договору у Регіонального відділення фонду Державного майна України по місту Києву було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір зареєстровано на товарній біржі (реєстр.№136) і домоволодіння зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації на праві власності за [PERSON] 19.09.1994 року за рестр. № 38089, про що у договорі було зроблено відповідну відмітку. Зі змісту пункту 4 зазначеного договору вбачається, що ціна придбання квартири становила 855 662 000 (вісімсот п`ятдесят п`ять мільйонів шістсот шістдесят дві тисячі) карбованців, які були перераховані до підписання договору. Натомість, з умов Договору купівлі-продажу нерухомості від 05.09.1994 року вбачається, що позивач [PERSON] до моменту укладення договору була одним із шести співвласників квартири [ADDRESS] і на підставі цього Договору шість співвласників (продавці) здійснили продаж квартири для [PERSON] за ціною 290 000 000 (двісті дев`яносто мільйонів) карбованців. Тобто, позивач могла одержати від продажу в особисту власність лише близько 48 000 000 карбованців, що значно менше вартості придбаної 19.09.1994 року квартири по [ADDRESS] . Доказів наявності інших особистих коштів позивачкою не надано. Враховуючи вказане, суд вважає, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності майна набутого під час шлюбу, а відтак, спірний житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] було набуто 11.04.1997 року у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Неприпустимість позбавлення права власності крім випадків, встановлених Конституцією України та законом віднесено до загальних засад цивільного законодавства (пункт 2 частини першої статті 3 ЦК України), а також є складовою принципу непорушності права власності (частина першої статті 321 ЦК України). У позовній заяві [PERSON] зазначає про те, що 4 січня 2009 року внаслідок вибуху сусіднього будинку спірний будинок було майже зруйновано і він потребував повної реставрації. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 346 ЦК України та статті 349 ЦК України, однієї із підстав припинення права власності є знищення майна. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо (подібний висновок викладено у Постанові КЦС ВС від 17 січня 2019 року у справі №708/254/18). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення 4 січня 2009 року спірного об`єкту нерухомості, а також звернення його співвласників із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна. Більше того, знищення майна припиняє право власності усіх його співвласників, а сама позивачка вважає себе суб`єктом права власності на спірний будинок, що суперечить її ж твердженням відносно повного руйнування будинку. За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном, однак розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно статей 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно (частина перша статті 369 ЦК України). При цьому право спільної власності, безумовно, не припиняється. Це право може припинитися для співвласника за його волею у разі поділу спільного майна (стаття 372 ЦК України), виділу з нього частки (стаття 370 ЦК України) або шляхом розпорядження співвласником майном, здійсненим за згодою всіх співвласників, вчиненою письмово і нотаріально посвідченою, якщо правочину щодо розпорядження спільним майном підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (частини друга - четверта 369 ЦК України). Без волі співвласника його право може бути припинено у випадку звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності (стаття 371 ЦК України). Таким чином, утримання спільного майна у належному стані, його ремонт та/або проведені поліпшення, що здійснюються одним із співвласників щодо спільного майна у даному випадку не призводять і не могли призвести до припинення як права власності усіх співвласників, так і права одного із них. Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може пред`явити власник майна, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі як на підставу пред`явлення відповідної вимоги про визнання права особистої приватної власності позивачем зазначається про вчинення нею особистих фінансових та трудових зусиль для реставрації і добудови спірного будинку в період окремого проживання із колишнім чоловіком (відповідачем) з 01 січня 2008 року по 12 квітня 2011 року. В обґрунтовування наявності порушеного права позивач посилається на те, що для вчинення будь-яких правочинів із спірним будинком нотаріуси вимагають згоди її колишнього чоловіка (відповідача). За диспозицією ч. 6 ст. 57 СК України визнання майна особистою приватною власністю може бути здійснено судом у випадку набуття такого майна у власність одним із подружжя за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як зазначалось, судом встановлено, що спірний житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] було набуто подружжям 11.04.1997 року у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не було доведено і судом не встановлено жодних обставин (юридичних фактів), які б свідчили про те, що після набуття права спільної сумісної власності з 11.04.1997 року і до пред`явлення даного позову відповідне право припинялось відносно будь-якого із співвласників або відчужувалось ним. Твердження позивача про набуття нею права особистої приватної власності на спірний житловий будинок в період з 01 січня 2008 року по 12 квітня 2011 року, крім іншого, спростовуються також фактом реєстрації права власності, здійсненої за заявою самої позивачки на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ялової Н.О. №53532056 від 10.08.2020 року. Як вбачається із Витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підставою прийняття рішення про реєстрацію такого права був Договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 11.04.1997 за реєстр.№1839, тобто правочин, за яким будинок було набуто у спільну сумісну власність. Отже, пошкодження спірного будинку, що мало місце 4 січня 2009 року, не призвело і не могло призвести до припинення права відповідача на спільне майно та виникнення у позивача права особистої приватної власності. За наслідком встановлених обставин, суд критично ставиться до показів свідків, оскільки ними надавались суперечливі покази щодо одних і тих же обставин у розрізі поставлених питань та у рамках сторони спору за клопотанням якої вони були викликані. Окрім того, обставини повідомлення свідками не підтверджуються жодним іншим доказом. Відтак, заявлена [PERSON] вимога про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про встановлення факту окремого проживання. Згідно чч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293, ч. 6 ст. 294 та ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення в порядку окремого провадження за умови, якщо не виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження. При наявності спору про право заінтересована особа має право подати позов на загальних підставах. Зі змісту поданого у даній справі позову вбачається наявність спору про право і [PERSON] просить встановити факт її окремого проживання із [PERSON] в період з 01 січня 2008 року по 12 квітня 2011 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Саме мета встановлення юридичного факту дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки. Обґрунтовуючи мету встановлення відповідного факту позивачка зазначає, що просить встановити його з метою визнання за нею права особистої приватної власності на житловий будинок. За диспозицією ч. 6 ст. 57 СК України визнання майна особистою приватною власністю може бути здійснено судом виключно у випадку набуття такого майна у власність одним із подружжя за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Під час розгляду даної справи судом не встановлено, що будь-ким із подружжя [PERSON] та [PERSON] в період з 01 січня 2008 року по 12 квітня 2011 року набувалось у власність майно, яке б було предметом спору між ними. Виходячи із предмету та підстав заявленого у даній справі позову, суд не знаходить підстав виникнення, зміни або припинення прав сторін, які б залежали від факту їх окремого проживання під час шлюбу. Таким чином, вимога встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 01 січня 2008 року по 12 квітня 2011 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися учасники процесу, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed