Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Відповідач, [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності, про що надала письмову заяву. Представник позивача [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі та участі позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копії паспортів сторін та їх і/н; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія договору купівлі - продажу від 20.10.2020р.; копія акту за договором купівлі - продажу від 20.10.2020р.; копія свідоцтва № 398 про право власності на житло від 12.10.1999р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія постанови нотаріусу про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.05.2021р.; копія актового запису про народження [PERSON] ; копія листа Ренійської районної державної нотаріальної контори від 22.01.2022р.; копії інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.01.2022р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що представник позивача звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача, зазначивши, що у жовтні 2020р. між позивачем та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] . 20.10.2020р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. Позивач передав відповідачу обумовлену суму, а вона передала нерухомість в натурі та ключі. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонував [PERSON] привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що квартира належала відповідачу - [PERSON] та її родичам ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в рівних частках кожному, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.10.1999року, які померли про що свідчить свідоцтва про смерть. Так, 1/4 частина квартири належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири, яку прийняла мати померлої - [PERSON] та донька - [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того, донька [PERSON] (відповідач), була на момент смерті неповнолітньою дитиною. Факт прийняття спадщини підтверджується будинковою книгою. Таким чином, квартира стала належати: [PERSON] - 1/4 частина (у відповідності із свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 12.10.1999року) + 1/8 частина (в порядку спадкування після смерті [PERSON] ) = 3/8 частини; [PERSON] ј частина (у відповідності із свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 12.10.1999року) + 1/8 частина (в порядку спадкування після смерті [PERSON] ) = 3/8 частини. [INFO] помер [PERSON] , дядько відповідача. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги була мати померлого - [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги немає. Таким чином, [PERSON] стала власником 1/4 частини квартири (у відповідності із свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 12.10.1999року + 1/8 частина (в порядку спадкування після смерті [PERSON] ) = 3/8 частини + ј частина (в порядку спадкування після смерті сина [PERSON] ) = 5/8 частин квартири. [INFO] померла [PERSON] , яка юридично не оформила спадщину ані після смерті доньки - [PERSON] , ані після смерті сина [PERSON] . Спадкоємців першої черги немає. Відповідач [PERSON] є єдиною спадкоємицею вказаного майна, а таким чином, їй належить ѕ частини спадкової квартири. Відповідач досі не закінчила оформлення спадкових прав. Про ці обставини позивачу не було відомо до укладання договору. Особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору купівлі-продажу квартири відповідач (продавець) [PERSON] не мала на це право, оскільки на час укладання договору їй належала лише ј частина квартири. Враховуючи вищенаведене, позивач був вимушений звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші, а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висувала вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не заперечувала проти визнання права власності за позивачем. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши об`єкт нерухомості у відповідача, який вона фактично не мала права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved