Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області із даним позовом. Згідно з автоматизованою системою документообігу суду вказана справа розподілена на суддю Литвин Л.І.. Ухвалою суду від 18.08.2021 року провадження по вищезазначеній справі відкрито. Розпорядженням № 188 від 28.09.2021 року на підставі рішення Вищої ради правосуддя [PERSON] звільнено з посади судді Яготинського районного суду Київської області у зв`язку із поданням заяви про відставку та головуючим суддею у вказаній справі обрано [PERSON] .. [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Яготинської районної державної нотаріальної контори про скасування арешту майна, відповідно до вимог якого просить: скасувати арешт квартири [ADDRESS] , накладений Яготинською районною державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Яготинського нарсуду б/н, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна має запис про обтяження за реєстраційним номером 71697. Позивачка свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/5 частини квартири за [ADDRESS] . Спадкоємицею майна померлого [PERSON] є позивачка по справі - [PERSON] , яка в передбачений законодавством термін звернулася до приватного нотаріуса Бориспільського (в минулому Яготинського) районного нотаріального округу Черних О.В. із заявою про прийняття спадщини за законом. Так, 15 червня 2021 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте, в процесі перевірки наявних заборон на вищевказану частину квартиру з`ясувалося, що в реєстрі міститься архівний запис за 1999 рік про накладення арешту на відчуження даної квартири. При цьому, як вбачається з інформаційної довідки даний арешт було накладено відповідачем на підставі ухвали Яготинського народного суду, однак на ім`я [PERSON] . Оскільки [PERSON] невідомі підстави накладення заборони, так як [PERSON] ніколи не був ні користувачем, ні власником, ні співвласником вищевказаної квартири, [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу копії ухвали про накладення арешту на її спадкове майно. З відповіді за № /3437/2021 від 01 липня 2021 року Яготинського районного суду Київської області вбачається, що у провадженні суду у 1999 році перебувала справа №1-12/99р. про обвинувачення [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , за ст. 148-5 ч.2, 166 ч.З КК України. Згідно обліково-статистичної картки вирок суду від 11.02.1999 року скасований в порядку нагляду та направлено справу до прокуратури на додаткове розслідування. Враховуючи, що справа після додаткового розслідування до суду не поверталась, будь-яка інформація щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] в суді відсутня. Тобто, й ухвала суду про накладення арешту (що містилась в кримінальної матеріалах справи) в суді відсутня, а тому надати її для огляду суд не може. При цьому, слід наголосити, що ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 27 липня 2021 року позивачці було відмовлено у задоволенні клопотання про скасування арешту у справі №1-12/99, та роз`яснено право звернення до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав щодо вказаного нерухомого майна, оскільки згідно ст. 154 ЦПК України вона не є стороною по даній справі. Разом з тим, арешт, що є предметом даного позову, порушує права та інтереси позивачки, як спадкоємиці померлого чоловіка - [PERSON] , так як позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того, слід звертає увагу суду на те, що [PERSON] не являвся власником квартири за [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Інформаійної довідки реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.07.2021 року з якого вбачається, що [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого виконкомом Яготинської міської ради від 02.12.2005 року. Разом з тим, згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1996 року (ще до винесення ухвали про накладення арешту) першими та єдиними власниками квартири, згідно приватизації являлися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відтак, з огляду на вищевказане, позивачка вважає, що відповідач, не перевіривши власника майна, наклав арешт на майно, яке не належало обвинуваченому [PERSON] , а тому такий арешт підлягає скасуванню. Існування обтяження вищевказаної квартири у виді арешту перешкоджає позивачці отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, а тому вона вважаємо, що позов підлягає задоволенню, а арешт скасуванню. Представник позивачки направила на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача та підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Так, з копій паспорта (а. с. 9) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Райківщина Яготинського району Київської області, уклала шлюб 09.08.1973 року з [PERSON] та зареєстрована в [ADDRESS] . З копії Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с. 10) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Доманівка Іванківського району Київської області, помер [INFO] в м. Яготин Київської області. З копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 11) вбачається, що після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрито спадкову справу. З копії Свідоцтва про право власності на житло від 26 липня 1996 року (а.с. 12) вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії ухвали Яготинського районного суду Київської області від 27 липня 2021 року по справі № 1-12/99 (а.с. 13-14) вбачається, що [PERSON] відмовлено у задоволенні клопотання про скасування арешту у справі № 1-12/99, та роз`яснено право звернення до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав щодо вказаного нерухомого майна, оскільки згідно ст. 154 ЦПК України вона не є стороною по даній справі. З копії листа Яготинського районного суду Київської області № /3437/2021 від 01.07.2021 року (а.с. 15) вбачається, що у провадженні суду у 1999 році перебувала справа №1-12/99р. про обвинувачення [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , за ст. 148-5 ч. 2, 166 ч. 3 КК України. Згідно обліково-статистичної картки вирок суду від 11.02.1999 року скасований в порядку нагляду та направлено справу до прокуратури на додаткове розслідування. Враховуючи, що справа після додаткового розслідування до суду не поверталась, будь-яка інформація щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] в суді відсутня. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 16) вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частини та Яготинською районною державною нотаріальною конторою 20.07.2004 року накладено арешт (архівний запис) реєстраційним номером 71697; підстава обтяження: ухвала б/н Яготинського народного суду; обєкт обтяження: квартира [ADDRESS] , власник квартири: [PERSON] . З листа Бориспільської окружної прокуратури № 51/2-21 вих-22 від 31.01.2022 року (а.с.45) вбачається, що відповідно до даних Книги обліку роботи слідчого прокуратури, кримінальну справу № 76-448 порушено слідчим прокуратури, кримінальну справу № 76-448 порушено слідчим прокуратури Яготинського району 09.09.1998 року за ст. 86-1 КК України (в редакції 1960 року). 10.09.1999 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пред"явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 167, ч. 1 ст. 165, ст. 19 ч. 1 ст. 165 КК України. 12.09.1999 року слідчим прокуратури Яготинського району Турчаніновим В.Ю. прийнято рішення про закриття кримінальної справи, на підставі п. 4 ст. 6 КПК України, стосовно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ч. 1 ст. 167, ч.1 ст. 165, ст. 19 ч. 1 ст. 165 КК України. В зв"язку з закінченням строків зберігання, матеріали вказаної кримінальної справи знищено. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019 року, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Як встановлено судом, через наявність обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо арешту всього нерухомого майна позивач обмежений у праві здійсненні свого права на розпорядження власністю. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Outcome: approved