Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.2017 року по 14.05.2021 рік. До шлюбу позивачка отримала в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в особисту приватну власність разом з іншими членами своєї родини ј частину 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . 28.04.2017 року дана квартира була продана, що підтверджується довідкою від 16.03.2021 року. 21.06.2017 року позивачка уклала зі своєю сестрою [PERSON] договір дарування коштів, згідно якого прийняла в дар 96 3110,00 грн. (еквівалент 37 000 дол. США) для придбання квартири. Так, 21.06.2017 року позивачка зі згоди відповідача уклала договорі купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] та розрахувалась за придбання такого майна коштами, отриманими в дар за договором дарування та коштами, отриманими від продажу квартири [ADDRESS] . Фактично квартира придбана 21.06.2017 року мала статус спільної сумісної власності, хоча і не була придбана за спільні кошти подружжя. Так, позивачка просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 21.10.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 07.02.2022 року. У судове засідання сторони не з`явились, проте від позивачки та відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, відповідач зазначив, що визнає позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.02.2017 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва №761/14619/20 від 14.05.2021 року. Під час перебування у шлюбі позивачем було придбано нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.06.20217 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., та зареєстрованого в реєстрі №6045. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Із матеріалів справи вбачається, що спірну квартиру було набуто [PERSON] під час перебування у шлюбі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування від 21.06.2017 року, та відповідно до умов якого [PERSON] отримала від [PERSON] у дар грошові кошти у сумі 963 110,00 грн., що еквівалентно 37 000 дол. США, на придбання квартири [ADDRESS] . Відповідно до змісту договору дарування такі кошти подаровані в інтересах особисто обдарованій, а не в інтересах сім`ї. Крім того як вбачається з довідки приватного нотаріуса Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т., 28.04.2017 року остання посвідчила договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Одним із продавцем була [PERSON] та продаж нерухомого майна було здійснено за 87 543,00 грн. Таким чином, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] була придбана особисто [PERSON] за її особисті кошти, отримані в дар ат отримані від продажу квартири [ADDRESS] , а тому квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9 631,1 грн.

Outcome: approved