Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 06 грудня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі і зобов`язання відповідача виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. В обґрунтування позову зазначено, що позивач працює в Херсонській дитячо-юнацькій школі з шахів і шашок Херсонської міської ради з 12.10.1999 в якості тренера-викладача з шахів. У листопаді 2021 року від позивача на роботі почали незаконно вимагати медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також почали обмежувати права працівника щодо повноцінної роботи. 08 листопада 2021 року позивачу було вручено наказ №46-к про відсторонення його від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ мотивовано тим, що оскільки у позивача відсутнє відповідне щеплення та відповідно до Наказу МОЗ України, відповідач відстороняє його від роботи. Вказаний наказ позивач вважає незаконним та таким, який підлягає скасуванню. Так, ні в трудовому договорі ні в посадовій інструкції ні в будь-якому іншому документі, що підписані між сторонами такого зобов`язання з боку позивача немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на його відсторонення з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, до якого не включено щеплення від COVID-19, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 цього закону є незаконним. Крім того, всупереч ст. 23 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» відповідач не запропонував позивачу дистанційну роботу, а незаконно відсторонив від роботи без збереження заробітної плати чим заподіяв шкоду навчально-тренувальному процесу з дітьми. Додатково позивач вказав, що в Україні недотримано процедуру введення карантину, тому постанова КМ України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» є незаконною і не підлягає виконанню, а відмова працівника від незаконної вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни. Позивач вважає, що препарат, яким здійснюється вакцинація не є безпечним, оскільки не пройшов всі етапи клінічних досліджень. За таких обставин, посилаючись на порушення відповідачем законодавства про працю, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. ІІ. Виклад позиції відповідача. 05.01.2022 року представник Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказав, що дійсно наказом від 08.11.2021 року [PERSON] було відсторонено від роботи з підстав відмови взагалі проходити вакцинацію про що ним власноручно зазначено на наказі під час ознайомлення. Статтею 46 КЗпП України визначено невичерпний перелік підстав для відсторонення працівників від роботи. До інших випадків належить зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у т.ч. спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Зміст означеного наказу керівництвом закладу було доведено до працівників, у т.ч. позивача, під час тренерської ради 19.10.2021 року. Оскільки позивач є тренером-викладачем з шахів позашкільного навчального закладу спортивного профілю і не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, не мав протипоказань до вакцинації, керівник відповідача зобов`язаний був відповідно до діючого законодавства відсторонити позивача від роботи. Додатково вказав, що відсторонення від роботи означає призупинення трудових відносин, за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням та не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин, а робоче місце за працівником зберігається. ІІІ. Виклад заперечень позивача. 10 січня 2022 року позивач подав заперечення на відзив відповідача, у яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Вказав, що відповідачем не надано законних підстав, які наділили його правом позбавляти позивача на працю, незаконно усунувши його на невизначений строк від роботи, що аналогічно звільненню. Препарат, який був виготовлений нещодавно, не може вважатися безпечним для здоров`я і життя людей і тому ще не набув законного статусу називатися вакциною. Зазначив, що при клінічних випробуваннях вакцинація може бути лише добровільно, а тому підзаконні акти МОЗ України про обов`язковість вакцинації є посяганням на конституційні права і свободи українського народу і такими, що суперечать законам України. Позивач вважає, що оскаржуваним наказом його відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на невизначений термін, поставивши неодмінну умову вакцинуватися, тобто взяти участь в медичному експерименті клінічному випробуванні на собі лікувальних засобів, піддавши своє життя смертельному ризику. Так як позивач не має наміру брати участь у проведенні над собою медичних дослідів, то відсторонення затягнеться на невизначений час, що аналогічно звільненню. ІV. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Одночасно, учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження. 05.01.2022 року представник Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради подав відзив на позовну заяву. 10 січня 2022 року позивач подав заперечення на відзив відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. V. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Згідно п. 1.1. Статуту Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 17.10.2020 року №393, ДЮСШ з шахів і шашок є позашкільним навчальним закладом спортивного профілю закладом фізичної культури і спорту, який забезпечує розвиток здібностей вихованців в обраному виді виховання, фізичного розвитку, повноцінного оздоровлення, змістовного відпочинку і дозвілля дітей та молоді, самореалізації, набуття навичок здорового способу життя, підготовки спортсменів для резервного спорту. Згідно відомостей трудової книжки серії [NUMBER] , яка належить [PERSON] , [INFO] , позивач працює на посаді тренера-викладача Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради. 04.11.2021 року [PERSON] повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Якщо до 06.11.2021 року не буде надано документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого МОЗ від 16.09.2011 р. №595, позивача 08.11.2021 року відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. Наказом №46-к від 08.11.2021 року в.о. директора Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради О.В. Хорошавіної на підставі ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р, наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» [PERSON] , тренера викладача з шахів відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 р. на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Того ж\~дня позивач\~ознайомився з\~наказом під\~підпис та\~зазначив,\~що вакцинація\~проти COVID-19 не входить до переліку обов`язкових вакцин згідно Закону України. Сама «вакцина» не пройшла всі необхідні випробування і є експериментальною. Відмовився проводити на собі експерименти. КЗпП не порушував, свої службові обов`язки виконував належним чином. З наказом не згоден, він незаконний. Згідно довідки про доходи №04-30/145 від 08.11.2021 року [PERSON] за вересень жовтень 2021 року нараховано 16\~823, 62 грн. (з вирахуваними податками та іншими обов`язковими платежами). Листом №22/1-08/5681 від 19.11.2021 року Департамент з питань звернень громадян Офісу Президента України повідомив, що в Україні діє особливий період, дія якого з моменту оголошення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303 по теперішній час не припинялася. Рішень Президента України про введення в Україні надзвичайного стану не приймалося та відповідні укази не видавалися. Водночас, відповідно до Закону України від 26.11.2018 року №2630-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в окремих областях України було введено воєнний стан строком на 30 діб, який діяв з 14 год.00 хв. 26.11.2018 року до 14 год. 00 хв. 26.12.2018 року. VІ. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Підстави відсторонення від роботи передбачені ст. 46 КЗпП України, зокрема, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Разом з тим за змістом вищезазначеної статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Відповідно до ст. 30 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у т.ч. спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Тож вказаний вище наказ МОЗ необхідну процедуру введення його в дію пройшов. З системного аналізу положень викладеного вище законодавства та з наведеного переліку наказу МОЗ №2153, вакцинація для працівників є обов`язковою, за виключенням працівників, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з вимогами про визнання незаконним та таким, що підлягає скасуванню наказ Херсонської дитячо-юнацької спортивної школи з шахів і шашок Херсонської міської ради №46-зк від 08.11.2021 року, позивач не надав доказів наявності у нього абсолютних протипоказань до щеплення проти COVID-19. Тож відповідач застосував до позивача відсторонення від роботи видавши оспорюваний наказ, тобто діяв у порядку передбаченому законом (ст. 46 КЗпП України), як це прямо визначено нормами законодавства. Подібна позиція суду викладена у постановах КЦС у складі ВС від 04.10.2021 у справі №336/1368/20, у постанові від 01.04.2020 у справі №761/12073/18, у постанові від 23.01.2019 у справі №755/6458/15-ц. Суд не сприймає твердження позивача про порушення відповідачем права на працю, оскільки відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Посилання позивача на порушення його права на працю та одержання заробітної плати у зв`язку із прийняттям роботодавцем наказу про його відсторонення судом сприймається критично, оскільки позивач не надаючи роботодавцю документи, що підтверджують проходження щеплення та відмовляючись від його проходження, був попереджений про його відсторонення від роботи, що означало б втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком його рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Крім того, КЦС у складі ВС у постанові від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 вказав, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян, адже служба працівників Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів тісно пов`язані з громадянами. Суд вважає, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду і на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення, однак є особою виконання трудових обов`язків якого тісно пов`язане із спілкуванням із дітьми, а втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Тож наказ про відсторонення жодним чином не порушує прав позивача, а є передбаченим чинним законодавством наслідком свідомого рішення позивача та його дій у виді ненадання роботодавцю документу про вакцинацію від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або про наявність абсолютних протипоказань до такої вакцинації. При розгляді справи судом також враховується, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. За практикою ЄСПЛ обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, разом з тим такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно доводів про відсутність доказів безпечності вакцин, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів». З огляду на досліджені докази, що містять матеріали справи та з`ясовані обставини суд приходить до висновку, що позивач не довів у встановленому законом порядку ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а відтак позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі є такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі то позов у цій частині позовних вимог також задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі. VІІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІІІ. Розподіл судових витрат. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, правові підстави для стягнення з відповідача судового збору у суду відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed