Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

У січні 2022 року адвокат Чирвон О. І. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, із врахуванням збільшених позовних вимог, просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 25 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем і зареєстрований в реєстрі за № 235780 про стягнення заборгованості з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп», код ЄДРПОУ 41487593, заборгованості в сумі 34844,90 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті Групп» на користь [PERSON] кошти в розмірі 3913,59 грн; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що у грудні 2021 року позивачу стало відомо, що відносно нього приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. було відкрите виконавче провадження № 67362266 на підставі вищевказаного виконавчого напису № 235780 від 25.06.2021 року. Вважає, що цей виконавчий напис вчинений з порушенням закону, а нотаріус при його вчиненні не дотримався вимог ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору, який не може вважатися доказом безспірної заборгованості боржника перед стягувачем. Будь-яких листів чи повідомлень від ТОВ «Фінанс проперті групп» та/або приватного нотаріуса позивач не отримував. Товариство не повідомляло позивача, що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором, а також не надавало договору факторингу на підтвердження цих обставин. Тобто позивач не знав, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Фінанс проперті групп» було укладено договір про відступлення права вимоги та позивач є нібито боржником перед вказаним товариством. Крім того, позивач не згодний із заборгованістю, яка йому нарахована, оскільки в тексті виконавчого напису відсутні посилання на умови кредитного договору. Також відсутнє підтвердження користування кредитними коштами, а саме відомості про факт отримання кредитних коштів. При цьому при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, зазначений у виконавчому написі, є безспірним. Наданий відповідачем договір не може підтверджувати наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту, процентах річних та пені та не може підтверджувати безспірність вимог банку, оскільки взагалі не містить жодного підпису. Також посилається на те, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, та відповідно до приписів цієї норми нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло більше ніж 3 роки. Тобто, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Але нотаріус не повідомляв боржника про те, що до нього звернувся із заявою про вчинення виконавчого напису, що створює ситуацію, коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не мав вчиняти виконавчий напис, оскільки ним не була перевірена безспірність вимог відповідача. Крім того, договір з АТ «Райффайзен Банк Аваль» нотаріально не посвідчений. Посилається, що Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 21.09.2021 року у справі № 910/10374/17 чітко визначила, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тому позивач вважає нотаріальний напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що з позивачем та адвокатом укладений договір про надання правової допомоги від 06.12.2021 року, за яким сторони попередньо визначили розрахунок вартості послуг та роботи адвоката, перелік його послуг. Позивачем були сплачені кошти за надання правової допомоги в розмірі 7000 грн, що підтверджується копією акту виконаних робіт. На підставі викладеного, позивач звернувся за судовим захистом. 11 січня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 34-36). 11 січня 2022 року ухвалою суду заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено; зупинено стягнення за виконавчим написом № 235780, виданим 25 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Проперті групп» заборгованості в сумі 34844,90 грн у виконавчому провадженні № 67362266, відкритому приватним виконавцем Виконавчого округу Полтавської області Райдою Олександром Сергійовичем, на час розгляду цивільної справи № 554/119/22 і до набрання законної сили рішенням суду (а. с. 38 - 41). 12 січня 2022 року від адвоката Чирвона О. І. надійшла уточнена позовна заява, в якій зазначив про те, що за грудень 2021 року із заробітної плати [PERSON] стягнуто кошти відповідно до довідки від 10.01.2022 року, виданої ТОВ «Компанія «Стар Лайн», а саме утримано 3913,59 грн на користь ТОВ «Фінанс Проперті Групп» у виконавчому провадженні № 67362266, у зв`язку з чим доповнив вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] коштів у розмірі 3913,59 грн (а. с. 27-31). У судове засідання позивач та його представник не з`явились, від адвоката Чирвона О. І. до суду надійшла заява про розгляд без участі, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінанс Проперті Групп» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву, інші заяви по суті справи до суду не надходили. Треті особи в судове засідання також не з`явились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, будь-яких заяв, клопотань, пояснень до суду не надходило, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Суд, відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились, на підставі наявних у справі даних і доказів. Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 010/0916/82/0206481, відповідно до якого банк на умовах кредитування надав позивачу грошові кошти в користування (а. с. 10-14). Судом установлено, що 25 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. вчинив виконавчий напис № 235780 про стягнення з [PERSON] невиплачені ним в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінанс Проперті Групп», якому ТОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 13-11/20-F від 13 листопада 2020 року, якому в свою чергу Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» на підставі Договору відступлення права вимоги № 114/2-31-F від 09.04.2020 року відступлено право вимоги за Кредитним договором № 010/0916/82/0206481 від 21.01.2016 року, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Зазначено про те, що строк платежу за Кредитним договором № 010/0916/82/0206481 від 21.01.2016 року настав, боржником допущено прострочення платежів. Запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Фінанс Проперті Групп» та стягнути з [PERSON] за період з 13.11.2020 року по 25.06.2021 року включно, суму у розмірі: 23165,29 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11629,61 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; 50 грн - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 34844,90 грн (а. с. 9). Також установлено, що 02 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. на підставі заяви стягувача винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 67362266 з примусового виконання виконавчого напису № 235780 від 25 червня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінанс Проперті Групп» заборгованості у розмірі 34844,90 грн (а. с. 6, 7, 8). Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, який набрав чинності 07 березня 2012 року. Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи: підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік). Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відтак, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. В межах розгляду даної справи судом встановлено, що спірний виконавчий напис про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 010/0916/82/0206481 від 21 січня 2016 року, вчинений нотаріусом 25 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. З матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від ТОВ «Фінанс Проперті Групп» первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Також не встановлено, що при винесені виконавчого напису нотаріусом встановлено, що заборгованість є безспірною. Разом з цим, договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 010/0916/82/0206481 від 21 січня 2016 року, укладений між позивачем, ПрАТ «СК «УНІКА Життя» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально. Зазначене вище дає підстави для визнання спірного виконавчого напису № 235780 від 25 червня 2021 року таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час його вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Суд зазначає, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 вересня 2021 року по справі 910/10374/17. Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заперечується безспірність заборгованості за кредитним договором № 010/0916/82/0206481 від 21 січня 2016 року у сумі 34844,90 грн. Проаналізувавши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач довів суду факт вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та всупереч чинній редакції Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За встановлених обставин, оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо позовної вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів, утриманих із заробітної плати позивача в межах виконавчого провадження за оспорваним виконавчим написом, то суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц. В поданій до суду позовній заяві позивач вказував на те, що за час проведення виконавчих дій з його доходів були здійсненні відрахування за виконавчим написом № 235780 від 25 червня 2021 року на користь ТОВ «Фінанс Проперті Групп» в розмірі 3913,59 грн. На підтвердження утримання вказаних коштів, представником позивача надано довідку головного бухгалтера ТОВ «Компанія «Стар Лайн» вих. № 19 від 10 січня 2022 року про здійснення відрахування та виплати в межах виконавчого провадження № 67362266 із заробітної плати за грудень 2021 року приватному виконавцю Виконавчого округу Полтавської області Райді О. С. погашення боргу на користь стягувача ТОВ «Фінанс Проперті Груп» у сумі 3913,59 грн, а також копію платіжного доручення № 2486 від 06 січня 2022 року (а. с. 32, 33). Тому позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Фінанс Проперті Групп» коштів в сумі 3913,59 грн, отриманих в рахунок погашення заборгованості в межах виконавчого провадження, також підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач довів суду факт вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису з порушенням вимог ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та всупереч чинній редакції Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідачем всупереч вищевказаних норм процесуального права не надано суду жодних доказів спростування доводів позивача. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про таке. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Однак, всупереч вказаних вимог процесуального закону позивач не надав до суду жодних документів, зокрема, договорів, рахунків тощо на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи в розумінні ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а саме заявлених витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 7000 грн. Зважаючи на те, що позивачем не було надано будь-яких розрахунків наданих послуг, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд позбавлений можливості встановити склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, які також входять до предмета доказування у справі, у зв`язку з чим підстави для задоволення вимог про відшкодування таких витрат відсутні. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати в розмірі 992,40 грн та 496,20 грн покладаються на відповідача. Крім того, за положеннями частини 7 статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial