Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом до акціонерного товариства «Укрсиббанк» (надалі за текстом - відповідач), третя особа [PERSON] (надалі за текстом - третя особа), яким просив суд визнати поруку за договором № 1144830 від 17.05.2007 року припиненою, вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову посилався на те, що 17 травня 2007 року між позивачем та третьою особою укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11155708000. 3 метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань третьої особи за кредитним договором, між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № 1144830 від 17.05.2007 року. Позивач вважаю, що порука за вказаним договором поруки № 1144830 від 17.05.2007 року є припиненою у зв`язку з наступним. Порука припиняється у зв`язку із закінченням строку її чинності. Унаслідок порушення боржником виконання зобов`язань за кредитним договором позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, третьої особи та ТОВ «Магнат папір», про стягнення заборгованості. В результаті поданого банком позову, Оболонським районним судом м. Києва 12.12.2010 року відкрито провадження по справі № 2-8394/10. Звернувшись з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитом та відсотків за його користування, відповідач відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього кодексу 6-місячний строк підлягає обчисленню саме від цієї дати 10.12.2010 року та, відповідно, спливає 10.06.2011 року. 31.03.2011 року через канцелярію Оболонського районного суду м. Києва представником ПАТ «Укрсиббанк» подано заяву про залишення позову без розгляду вих. № 30-91/019 від 30.03.2011 року. Оскільки ПАТ "Укрсиббанк" змінив строк дії кредитного договору, звернувшись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості та в подальшому залишив позов без розгляду, тому, на думку позивача, 6-місячний строк звернення з вимогами до позивача як поручителя є пропущеним, а порука, як наслідок, є припиненою. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.05.2021 року відкрито провадження у справі з розглядом в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що між позивачем та третьою особою укладено Договорів про надання споживчого кредиту № 11155708000. 17.05.2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № 114830 з метою забезпечення зобов`язань за Договром про надання споживчого кредиту № 11155708000. 22.10.2013 року Оболонський районний суд міста Києва ухвалив рішення у справі №756/4349/13, яким задовольнив позов ПАТ «Укрсиббанк», стягнув на користь ПАТ «Укрсиббанк» в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] , а також солідарно з [PERSON] з ТОВ «Магнат папір» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11155708000 від 17.05.2007 року, що виникла за період з 17.05.2007 року по 01.11.2012 року, а саме: прострочену заборгованість за кредитом у сумі 177 023 доларів США, заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом у сумі 16 197,04 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 299,76 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 719, 67 доларів США. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Зважаючи на наведене, вважає, що аргумент позивача про зміну строку виконання основного зобов`язання і припинення поруки не заслуговує на увагу. Зазначає, що зважаючи на те, що Оболонський районний суд міста Києва задовольнив позов АТ «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11155708000 з боржника та поручителів, відсутні підстави для застосування положень статті 559 ЦК України. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22.10.2013 року у справі № 756/4349/13-ц встановлено преюдиційний факт існування зобов`язань за договором поруки № 114830. Зазначає, що звертаючись до суду 20.11.2020 року, позивач пропустив строк позовної давності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2007 року між позивачем та третьою особою укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11155708000 (а.с. 9-11). 3 метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань третьої особи за кредитним договором, між позивачем та відповідачем укладено договір поруки № 1144830 від 17.05.2007 року (а.с. 12). Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15 Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. За змістом Постанов Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 640/3422/16-ц (провадження № 61- 21548св18). Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 646/5111/16-ц (провадження № 61-29904св18) та від 27 грудня 2019 року у справі № 752/5010/17 (провадження № 61-22429св18), із врахуванням правового висновку, який викладено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), зроблено висновки, що позов щодо припинення поруки задоволенню не підлягає, якщо зазначені позивачем підстави такого припинення виникли до ухвалення судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з поручителя. Аналогічний висновок щодо відсутності підстав для застосування положень статті 559 ЦК України в разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили та яким задоволено вимоги кредитора до поручителя, міститься, зокрема, у Постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23 листопада 2018 року у справі № 922/5787/15. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 445/2564/13 (провадження № 6~172цс15), згідно з яким положення етапі 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки. Аналогічні по суті висновки викладено у Постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року у справі № 307/2855/13 (провадження № 6 - 75це14), від 03 лютого 2016 року у справі № 712/8206/14-ц (провадження № 6-2017цс 15) та від 06 липня 2016 року у справі № 127/4794/і 5-ц (провадження № 6-1199цс16), від яких відступила Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс 18). Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позову про наявність підстав для визнання поруки такою, що припинена та про визнання договору поруки припиненим. Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed