Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] у вересні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 23 вересня 2020 року близько 9 години 00 хвилин на польовій дорозі від перехрестя адміністративної дороги Т-1901 у с.М.Рибиця + 3,2 км сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій [PERSON] , керуючи автомобілем «OPEL KADETT 1.4», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, унаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, що призвело до пошкодження належного позивачу автомобіля. Постановою Краснопільського районного суду Сумської області від 08 жовтня 2020 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника автомобіля «OPEL KADETT 1.4», д.н.з. [NUMBER] не була застрахована. Цивільна відповідальність позивача була застрахована в страховій компанії «Еталон» відповідно до полісу АР №0706368 від 17.09.2020 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За звітом №115-20, складеним уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності на замовлення Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі- МТСБУ), повна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складала 117390 грн.49 коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу (максимальний розмір матеріальних збитків, які за законом могли бути відшкодовані МТСБУ)- 80 497 грн.05 коп. МТСБУ, зважаючи на звернення позивача про виплату страхового відшкодування, відшкодувало йому 70 141 грн.01 коп. Та оскільки страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди недостатньо, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу, як потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Окрім того, зважаючи на наслідки протиправних дій відповідача, як винуватця дорожньо-транспортої пригоди, й, відповідно, заподіювача шкоди, позивач вважав, що йому завдана моральна шкода, оскільки внаслідок пошкодження транспортного засобу він переніс сильний стрес і вимушений був частково змінити свій звичайний спосіб життя. З посиланням на зазначені обставини у заяві про зменшення позовних вимог, яка надійшла до суду 2.11.2021, з урахуванням того, що за певних умов, різниця в розмірі 10356 гр.04. коп. між вартістю відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу (матеріальними збитками) та отриманою сумою відшкодування, може бути відшкодована третьою особою саме як страхове відшкодування, позивач просив стягнути на його користь з [PERSON] 36893 грн 44 коп на відшкодування майнової шкоди і 5000 на відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. 2.11.2021 на адресу суду надійшов відзив сторони Відповідача на позовну заяву, який суд не враховує при ухваленні рішення, оскільки він поданий з пропущенням строку на подання відзиву без клопотання про поновлення такого строку та заперечувався представником Позивача саме з цієї підстави. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч.1 ст. 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску проважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Суд не наділений процесуальним законом ініціювати питання про поновлення пропущеного відповідачем процесуального строку звернення до суду із відзивом на позов за відсутності такої заяви з боку відповідача. В судовому засіданні представник позивача адвокат Проценко О.А., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05 листопада 2021 року (а.с.106), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з відповідача, як винуватця дорожньо-транспортої пригоди, різницю між повною вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою отриманого від третьої особи відшкодування- у сумі 36893 грн 44 коп. на відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. - моральної шкоди, а також судового збору - 1 816 грн. та 10000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Бельський В.М. не заперечували факту ДТП та частково вини відповідача. Позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди внаслідок ДТП заперечували в повному обсязі, зокрема [PERSON] посилався на домовленість між учасниками ДТП про мирне вирішення ситуації, у зв`язку з чим він з усім погоджувався, в тому числі і з винуватістю у вчиненні ДТП, не був присутній при обстеженні пошкодженого автомобіля, на експертизу запрошення не отримував та не був присутній при цьому, не оспорював вартість відновлювального ремонту, оскільки вважав, що всі питання вирішені на місці. Представник відповідача адвокат Бельський В.М. посилався, що позивач здійснив ремонт автомобіля, однак не надав суду доказів щодо витрат на проведення ремонту, вважав, що з урахуванням проведеного ремонту та продажу автомобіля, позивач мав би надати на підтвердження своїх вимог рахунки сервісів про здійснений ремонт для визначення вартості відновлювального ремонту, не був позбавлений можливості звернутись до страхової про відшкодування різниці у вартості відновлювального ремонту та страхового відшкодування. Заперечення щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача мотивував тим, що визначена позивачем моральна шкода є надмірною та надуманою, оскільки пошкодження автомобіля позивача були не значними та після ДТП позивач самостійно від`їхав з місця аварії, автомобіль був у стані, придатному до експлуатації, пошкодження були лише зовнішніх частин, і такий автомобіль міг використовуватися, оскільки основні рухові функції не були пошкоджені. Також заперечував щодо визначених позивачем вартісних показників понесених витрат на правову допомогу - 10 000 грн. Вважав, що оскільки позивач та його представник не надали детальний розрахунок понесених витрат, то вони не підлягають стягненню як надмірні та необгрунтовані. Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо доводів відповідача про надмірність моральної шкоди, вважаючи, що автомобіль хоча й зберіг рухові функції, що ним визнається, проте внаслідок аварії було погіршення психо-емоційного стану, що вплинуло на відносини в родині та на роботі, потрібно було витрачати зусилля на відновлення пошкодженого автомобіля, а тому такий фактор має впливати на розмір моральної шкоди, оскільки збитки завдані з винних дій відповідача. А також вважав обґрунтованим розмір витрат на правничу допомогу, оскільки домовленість з позивачем була саме про чітко визначену вартість в 10000 грн. незалежно від обсягу виконаних робіт, тому детальний розрахунок здійснених робіт не потрібен. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Моторне (транспортне) страхове бюро України в судове засідання явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, будь-яких заяв по суті спору не надали. На виконання ухвали суду від 08.11.2021 року надано копії матеріалів страхової справи. 16.12.2021 року надійшло клопотання представника- адвоката Сечко С.В. про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] , який перебував в автомобілі Позивача як пасажир, підтвердив факт ДТП, та намагання позивача уникнути зіткнення виїздом з дороги на поле з задеревенілими стиглими соняхами, а також, що до аварії автомобіль позивача був у технічно справному стані та без видимих зовнішніх пошкоджень. Вислухавши пояснення сторін, свідка, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. 23 вересня 2020 року близько 9 години 00 хвилин на польовій дорозі від перехрестя адміністративної дороги Т-1901 у с.М.Рибиця + 3,2 км сталася дорожньо-транспорта пригода, при якій [PERSON] , керуючи автомобілем «OPEL KADETT 1.4», д.н.з. [NUMBER] , в порушення п.12.1, п.13.3 ПДР України не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, унаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі зазнали механічні ушкодження (а.с.141-148). Вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди встановлені в постанові Краснопільського районного суду Сумської області від 08 жовтня 2020 року, якою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Постанова суду набрала законної сили і на даний час є чинною (а.с.39). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, вина відповідача [PERSON] в заподіянні шкоди позивачу встановлена постановою суду, що набрала законної сили. В результаті даної ДТП транспортному засобу Позивача «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. [NUMBER] спричинені механічні пошкодження, що підтверджується Звітом №115-20 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу від 19.10.2020 року, в якому зазначено перелік пошкоджень та їх опис (а.с.12-13, 55-57). На час дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника автомобіля «OPEL KADETT 1.4», д.н.з. [NUMBER] не була застрахована, що не заперечується сторонами. Цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована в страховій компанії «Еталон» відповідно до полісу АР №0706368 від 17.09.2020 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.153). Оскільки автомобіль OPEL KADETT 1.4», д.н.з. [NUMBER] не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому, [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про настання страхового випадку та про відшкодування шкоди (а.с. 149-150). Відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України прийняло рішення про виплату позивачу 70141 грн.01 коп. за шкоду, заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого (а.с.40) та виплатило її (а.с.82-83). За звітом №115-20, складеним уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності на замовлення МТСБУ, повна вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складала 117390 грн.49 коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу (максимальний розмір матеріальних збитків, які за законом могли бути відшкодовані МТСБУ)- 80 497 грн.05 коп.(ас.3-38). Спірні правовідносини в справі урегульовані нормами права, які містяться в главі 82 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно з ст. 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-15) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 29 Закону № 1961-15 у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Встановлено, що відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є [PERSON] , проведено МТСБУ у порядку, визначеному Законом № 1961-15. На час виникнення спірних правовідносин діяло Розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.12.2015 року № 3470, яким встановлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 100000 гривень на одного потерпілого; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 200000 гривень на одного потерпілого. В обґрунтування цього позову позивач посилався на те, що його автомобілю «Toyota Land Cruiser Prado», д.н.з. [NUMBER] в результаті ДТП спричинені механічні пошкодження, що підтверджується Звітом №115-20 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу від 19.10.2020 року, в якому визначено вартість відновлювального ремонту 117390,49 грн. Цивільне законодавство України в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Однак, будь-яких доказів, в тому числі висновку експерта, які спростовують вину [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача, матеріали справи не містять та стороною відповідача не надані. При цьому, суд звертає увагу, що позивач надав у розпорядження суду наявні у нього докази, які вказують на цивільно-правову відповідальність відповідача за завдану ним шкоду, в зв`язку з чим, у разі незгоди з такими доказами, відповідач не був позбавлений можливості надати суду докази або звернутися до суду з клопотанням про їх витребування чи отримання, шляхом призначення відповідної експертизи, однак такими правами не скористався. Представник відповідача хоча і заперечував вартість ремонту, визначену звітом, та посилався на проведення Позивачем відновлювального ремонту і ненадання документів, що підтверджують проведені ремонтні роботи, однак правом на подання свого експертного дослідження вартості відновлювального ремонту не скористався, клопотань про проведення експертизи не заявляв, а спосіб відшкодування збитків залежить від волевиявлення позивача, у цьому позові це є вартість відновлювального ремонту і не може бути підставою для відмови у позові лише з цих підстав. Відповідно до ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Підстави для збирання у даній справі доказів за ініціативою суду відсутні. За змістом ч.ч.1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, якщо згідно із Законом № 1961-15 у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Суд констатує, що саме на підставі Звіту №115-20 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу від 19.10.2020 року, проведеного СОД ФОП [PERSON] на підставі заявки №71080, МТСБУ прийнято рішення про виплату 70141,01 грн. страхового відшкодування [PERSON] - витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, і зменшених на суму визначеного податку на додану вартість, що цілком відповідає нормам статей 29, 36.2 Закону № 1961-15. Позивач як особа, яка має право на відшкодування, і відповідач як заподіювач шкоди погодилися з цим рішенням МТСБУ і не оскаржували його у судовому порядку відповідно до ст. 36.7 Закону № 1961-15, а отже, погодилися і зі звітом № 115-20, на підставі якого воно ухвалене. Відтак з урахуванням виплаченого страхового відшкодування 70141,01 грн. в межах позовних вимог позивачу [PERSON] невідшкодована частина завданої йому майнової шкоди складає 36893,44 грн. (117390,49 грн - 70141,01 грн.- 10356,04грн.(ПДВ)), яку слід стягнути з відповідача. Суд, надавши оцінку поясненням сторін, письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення його здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково на таких підставах. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає доведеним спричинення позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача моральної шкоди. Стрес і вимушені зміни у способі життя позивача, необхідність відновлення його майна, звернення до суду за захистом своїх прав безперечно потягли моральні страждання, викликані витрачанням власного часу та значних зусиль. Тому, суд вважає позовні вимоги в частині спричинення моральної шкоди обґрунтованими, однак заявлений розмір завдання такої шкоди - не доведеним. З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем - 5 000 грн., є завищеним, оскільки автомобіль позивача хоча й був пошкоджений, проте він зберіг рухові функції (пошкодження зовнішніх частин автомобіля), і позивачем не надано доказів щодо тривалості часу неможливості користування автомобілем та змін у житті і стосунках з оточуючими через пережитий стрес. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Як зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», - в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням завдань цивільного судочинства, що визначені ст.2 ЦПК України, ст. 55 Конституції України, суд дійшов висновку, що співмірною, достатньою та розумною до завданих позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України) та здатною відновити його моральний стан є компенсація у сумі 1000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди на користь позивача. Доводи сторін щодо майнового стану відповідача, наведені під час судового розгляду не підтверджені належними та допустимими доказами, поданими відповідно до процесуального порядку, тому не впливають на висновку суду. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приймає до уваги предмет даного спору та наслідки його розгляду. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір за дві окремі самостійні вимоги: про відшкодуванням матеріальних збитків (908 грн. 00 коп.) та моральної шкоди (908 грн. 00 коп.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов в частині відшкодування матераільних збитків заводолено повністю, що відповідає сплаченому судовому збору 908 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача та користь позивача, а вимога моральної шкоди задоволена частково в розмірі 20% (вимога - 5 000 грн., задоволено - 1 000 грн.), що відповідає частці сплаченого судового збору 181 грн. 60 коп. (20% х 9,08 = 181.60), а всього: 908 грн. 00 коп. + 181 грн. 60 коп. = 1 089 грн. 60 коп. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Договір №25/20 про надання правової допомоги від 5.11.2021 року, у якому визначені права та обов`язки сторін, умови надання правничої допомоги та доручення на вчинення процесуальних дій Клієнта [PERSON] . Адвокату Проценко О.А. (а.с.216-218). Пунктами 3.1- 3.2 вказаного договору визначено, що за правову допомогу, передбачену в п.п.1.2-1.3 Договору Клієнт сплачує Адвокату винагороду у розмірі визначеному додатком №1 (додатковою угодою до договору) до цього Договору. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт. П.п.1.2-1.3 Договору визначений перелік робіт, які можуть бути надані Адвокатом в рамках Договору. Додатковою угодою до Договору про надання правової допомоги №25/20 від 5.11.2021 визначено номер справи, у якій здійснює представництво Адвокат та вартість послуг Адвоката, яка є незмінною та не залежить від кількості судових засідань та часу розгляду справи судом першої інстанції і складає 10000 гривень (а.с.219). Копією квитанції від 5.11.2021 року підтверджується отримання Адвокатом від Клієнта 10000 гривень (а.с.220). Водночас, вимога позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем та його представником не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд можливості надати оцінку обгрунтованості понесених позивачем витрат у такій сумі. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно із вимогами ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що представник позивача не довів дійсність, необхідність та розумність розміру витрат на правову допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, суд відмовляє в цій частині вимог. Представник відповідача в судових дебатах не заявляв вимогу про стягнення на користь відповідача витрат на правову допомогу та не надав розрахунок таких витрат, що також є підставою для відмови у відшкодуванні витрат відповідача на правову допомогу пропорційно частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено позивачу. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України, від 27 березня 1992 року (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", Постанови від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України, із змінами внесеними Постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial