Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

24 грудня 2021 року позивач в особі свого представника - адвоката Байди М.С. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про визнання місця проживання дитини. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що 21.01.2012 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації шлюбу у дружини - [PERSON] . Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано . Питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось. На даний час і постійно сином займається матір, батько - вихованням, навчанням та піклуванням сина не займається, проживає окремо. Тому позивач прохає суд визначити місце проживання [PERSON] , разом із матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання. 29 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду відповідачу було визначено, що він має право протягом п"ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надіслати суду відзив на позовну заяву, у порядку та формі, визначеній в ст.178 ЦПК України, також має право, відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, пред"явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була направлена відповідачу . Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 27 січня 2022 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Позивач, представник позивача, відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з"явились, про час і місце розгляду повідомлені належним чином . Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, прохала задовольнити позов на тих підставах, що викладені в позовній заяві. Відповідач направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти позовних вимог [PERSON] . Від третьої особи 17 січня 2022 року на адресу суду надійшов висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з цим справа відповідно до ст.ст. 211, 223 ЦПК України розглядається без участі позивача, її представника, відповідача та представника третьої особи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №50. [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №50. Згідно довідки 04-19/4-605 від 25.05.2017, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки 04-28/4-5821 від 22.11.2021 , [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . З пояснень позивача слідує, що на даний час сином займається матір, батько - вихованням, навчанням та піклуванням сина - не займається, проживає окремо. Відповідач заперечень щодо вказаних обставин не надав. З 01 вересня 2018 року [PERSON] зарахований до Запорізької загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 89 Запорізької міської ради Запорізької області, навчається у 4-А класі, що підтверджується довідкою № 434 від 17.09.2021 року . Згідно вказаної інформації та характеристики на [PERSON] встановлено, що дитина відвідує заняття регулярно, пропусків без поважних причин не має. Дитина завжди охайно одягнута та доглянута, хлопець забезпечений навчальним приладдям, спортивною формою та має все необхідне для навчання. Мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, бере активну участь в освітньому процесі, щодня приводить дитину до школи, своєчасно забирає сина після уроків. Мати - виконує батьківські обов`язки по відношенню до своєї дитини, систематично та регулярно оплачує харчування дитини у їдальні. Батько [PERSON] за період навчання не спілкувався із класним керівником. Характеристикою сусідів було засвідчено, що син [PERSON] з 25 травня 2017 року проживає із матір`ю у будинку по [ADDRESS] . Дитина знаходиться на утриманні матері, всі батьківські обов`язки [PERSON] виконує самостійно. Згідно відповіді Кам`янскої селищної ради Пологівського району Запорізької області від 01.12.2021 № 109, батько [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає. По телефону повідомив, що не проти того, щоб місце проживання сина було визначено із матір`ю. Розпорядженням Голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 795р від 13.12.2021, було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір"ю [PERSON] . Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 14.01.2022 № 17.02/01-27/41 визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] є доцільним. В даний час сторони проживають окремо один від одного. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає спільно з матір`ю, яка забезпечує його всім необхідним для життя, розвитку дитини. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги суд вважає за можливе, не з`ясовувати думку дитини під час судового засідання, щоб уникнути психологічної травми у дитини. Таким чином, на думку суду визначення місце проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, створення матір"ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, визнання позову відповідачем, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved