Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до директора департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради Гончара Юрія Григоровича про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 10 вересня 2020 року близько 10-00 години біля приміщення Черкаської міської ради відбулася акція-протест ріелторів м. Черкаси. До зібрання на зустріч прийшов директор Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради Гончар Юрій Григорович. Під час роботи з мітингуючими, на 17 хв. 09с. [PERSON] публічно заявив: «на сьогоднішній день по начальнику ЦНАП Дмитренку проводиться службове розслідування стосовно його професійної діяльності. От проводимо службове розслідування. Тому, які там комісія прийме висновки - там уже будемо дивитися.» Зазначив, що оскільки він був з 04.09.2020 по 23.09.2020 на лікарняному, то після виходу на роботу йому відразу вручили розпорядження міського голови № 384-р від 07.09.2020 та № 405-р від 21.09.2020. Згідно п.1 розпорядження міського голови № 384-р від 07.09.2020 створювалася комісія з проведення службового розслідування стосовно [PERSON] щодо його відсутності 02.09.2020 з 09-00 год. до 09-55 год. на робочому місці у приміщенні центру надання адміністративних послуг за адресою: м. Черкаси, вул. Благовісна, 170. На думку позивача, відповідач свідомо поширив недостовірну інформацію стосовно цілі службового розслідування, виставивши його, свого підлеглого працівника, у поганому світлі. Це висловлення ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію, як керівника управління. Указана вище інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, адже згідно розпорядженням міського голови № 384-р від 07.09.2020 створювалася комісія з проведення службового розслідування стосовно відсутності його 2.09.2020 з 09-00 год. по 09-55 год. на робочому місці у приміщенні Центру надання адміністративних послуг за адресою: м. Черкаси, вул. Благовісна, 170, а не стосовно його професійної діяльності. Просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, яка була висловлена 10 вересня 2020 року директором департаменту управління та юридичного забезпечення Черкаської міської ради Гончаром Юрієм Григоровичем біля приміщення Черкаської міської ради на акції-протесті ріелторів м.Черкаси: «...На сьогоднішній день по начальнику ЦНАП [PERSON] , проводиться службове розслідування стосовно його професійної діяльності.» Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію, шляхом розміщення відповідної інформації на своїй сторінці соціальної мережі Фейсбуку після набрання судовим рішенням в даній справі, наступного тексту спростування: «Інформація, висловлена 10 вересня 2020 року мною, директором департаменту управління та юридичного забезпечення Черкаської міської ради Гончаром Юрієм Григоровичем біля приміщення Черкаської міської ради на акції-протесті ріелторів м.Черкаси:«... На сьогоднішній день проводиться по начальнику ЦНАП [PERSON] , проводиться службове розслідування стосовно його професійної діяльності» є недостовірною. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати (витрати за надання правової допомоги) в розмірі 5 000, 00 грн. та судовий збір у сумі 840,80 грн. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що дійсно, 10.09.2020 біля приміщення Черкаської міської ради відбулася акція-протест ріелторів м. Черкаси, пов`язана з незадовільною роботою Центру надання адміністративних послуг Черкаської міської ради, керівником якого є позивач [PERSON] . Під час виступу в рамках вказаної акції-протесту було сказано, що відносно директора ЦНАП [PERSON] проводиться служове розслідування, пов`язане з виконанням його службових/посадових обовязків (професійної діяльності). Вважає, що в даному випадку відсутнє поширення недостовірної інформації, оскільки станом на 10.09.2020 дійсно проводилося службове розслідування і даний факт не оспорюється та визнається позивачем по справі. Зазначив, що інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних дій, тобто є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості та по своїй суті стосується інформування громадськості про суспільно-ззначиму подію, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням справи до підготовчого судового засідання. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020, справу розподілено судді Токовій С.Є. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 січня 2021 року суддею Токовою С.Є. справу прийнято до свого провадження. Призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 червня 2021 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи скерував до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Заявлені вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи скерував до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням поданого ним відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За умовами до частин 1-2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 10 вересня 2020 року біля приміщення Черкаської міської ради відбулася акція-протест ріелторів м. Черкаси, пов`язана з незадовільною роботою Центру надання адміністративних послуг Черкаської міської ради, керівником якого є позивач [PERSON] . Під час виступу в рамках вказаної акції-протесту відповідачем директором Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради Гончаром Ю.М. озвучено, що відносно директора ЦНАП [PERSON] проводиться служове розслідування, пов`язане з виконанням його службових/посадових обовязків (професійної діяльності). Указаний факт визнано відповідачем по справі. В обґрунтування підстав звернення до суду з указаним позовом, позивач зазначає, що указана відповідачем інформація є недостовірною, оскільки створена комісія проводила відносно нього службове розслідування з приводу його відсутності на робочому місці у певний період робочого дня, а не щодо його професійної діяльності, що на думку позивача, порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Так, відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Сам факт поширення 10.09.2020 інформації відносно позивача визнається відповідачем по справі та не підлягає доказуванню. Розглядаючи питання про недостовірність зазначеної інформації про позивача слід зазначити наступне. Так, позивач просить визнати недостовірною інформацію та її спростувати , яка на його думку є висловлюванням про позивача, а саме: ««...На сьогоднішній день по начальнику ЦНАП Дмитренку, проводиться службове розслідування стосовно його професійної діяльності». Водночас, вказана інформація не є стверджувальною, а вказане висловлювання суд вважає оціночним судженням, оскільки воно не містить конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Відтак, оціночні судження з використанням матеріалів інших джерел, що становить суспільний резонанс та набули статусу загальновідомого спростуванню не підлягають. Разом з тим, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначив, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Певні форми узгодження права на захист честі, гідності і ділової репутації зі свободою вираження поглядів передбачені у Законі України «Про інформацію». Ст. 2 зазначеного закону проголошує основні принципи інформаційних відносин, до яких відносяться гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. У контексті цього, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, що це зробити (п.58 рішення). Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Так, відповідно до рішення у справі Хандісайд проти Сполученого Королівства («HandysidevUnitedKingdom») свобода вираження являється однією із найважливіших основ демократичного суспільства, однією з базових умов для його прогресу і розвитку кожної людини. За виключенням тих випадків, які підпадають під дію частини 2 Статті 10, вона застосовна не лише відносно інформації або ідей, які сприймаються позитивно або не розглядаються як образливі або сприймаються нейтрально, але і стосовно тих, які являються образливими, шокуючими або такими, що хвилюють державу або якісь сегмент населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких неможливим є демократичне суспільство. Стаття 10 Конвенції захищає також обговорення або поширення отриманої інформації, навіть за наявності підозри щодо недостовірності цих відомостей. Європейський суд зазначив, що ствердження зворотного позбавило б людей права виражати свої погляди і думки відносно заяв, зроблених у засобах масової інформації і таким чином наклало б необґрунтовані обмеження на свободу вираження, як, наприклад у справі «Салов проти України» (SalovvUkraine). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Також суд не вбачає підстав для визнання інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивача з огляду на таке. Згідно з п.6 постанови ВСУ позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. В даному випадку, позивачем не доведено порушення внаслідок поширення спірної інформації його особистих немайнових прав. З матеріалів справи убачається, що на момент поширення спірної інформації, позивач по справі був начальником управління надання адміністративних послуг департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради, а тому позивач є публічною особою, оскільки відіграє певну роль у суспільному житті та здійснює громадську діяльність. Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. З огляду на викладене, позивачем у відповідності до п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорюваним висловлюванням, а відтак спростуванню в розумінні вимог ст.ст. 277, 278 ЦК України, воно не підлягає. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed