Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просить визнати правочин в частині надання йому кредиту в розмірі 25087 грн 00 коп., нараховані по ньому відсотки та комісії недійсними; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. за № 6974 про стягнення з нього суми боргу в розмірі 35655 грн 79 коп. Свої вимоги мотивує тим, що 23 січня 2019 року між ним та АТ «ПУМБ» було укладений кредитний договір шляхом приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якого було відкрито кредитну лінію на суму 30 000 грн. 17 лютого 2020 року невідомі йому особи таємно заволоділи його коштами на суму 25 087 грн. Зазначає, що 17 лютого 2020 року о 15-годині 53 хв. була проведена банківська операція в сумі 20 000 грн та о 15-годині 54 хв. в сумі 5087 грн шляхом перерахування коштів на картку ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] ( [NUMBER] ). Відразу, як він довідався про дані транзакції він зв`язався з банком за номером гарячої лінії та повідомив про крадіжку коштів. Крім того, у той самий день, а саме 17 лютого 2020 року він звернувся із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення та на підставі його заяви було порушено кримінальне провадження №12020200440000615. Враховуючи, що він не отримував 17 лютого 2020 року кошти у формі кредиту та нікому не доручав їх отримати, попередив АТ «ПУМБ» про незаконність операцій за його кредитною карткою, вважає правочин у формі кредиту на суму 25 087 грн недійсним, а нараховані відсотки та комісії за його використання - незаконними. Також зазначає, що згодом він дізнався про вчинення за заявою АТ «ПУМБ» приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. виконавчого напису № 6974 від 12 травня 2021 року, яким з нього стягнуто заборгованість у сумі 35655 грн 79 коп. Вказує, що за описаних ним обставин сума боргу на оспорюваним виконавчим написом не є безспірною, оскільки законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначає, що з його картки незаконно було знято грошові кошти, проте, як вбачається з тексту виконавчого напису, АТ «ПУМБ» вимагає стягнення з нього простроченої та строкової заборгованостей. Посилаючись на вказані обставини, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху. 30 липня 2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи його тим, що транзакції з рахунку позивача на картку [NUMBER] ( [NUMBER] ) було проведено за допомогою системи «Інтернет-банкінг» після правильного введення логіну та пароля 1, а також пароля 2, надісланого на номер мобільного телефону, вказаного позивачем у заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, у зв`язку з чим дані операції проведено в повній відповідності з умовами укладеного між банком та позивачем договору, будь-які помилки з боку банку відсутні. Вказує, що позивачем було висловлено намір отримати кредит із запропонованими умовами взаємодії, які були роз`яснені позивачу перед підписанням заяви він погодився, а, отже, підписанням заяви підтвердив згоду з умовами взаємодії (а.с. 89-98). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Заслухавши думку позивача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2019 року між [PERSON] та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено кредитний договір у формі заяви № 2001229814701 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якого позивачу було відкрито кредитну лінію на суму 30000 грн (а.с. 4). З виписки по кредитній карті за період з 31 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року вбачається, що 17 лютого 2022 року проводились перекази коштів на банківську картку *8964 двома платежами в сумі 20000 грн та 5087 грн (а.с. 5). 17 лютого 2020 року [PERSON] звернувся до відділення поліції Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо заволодіння невстановленими особами грошовими коштами з належного йому банківського рахунку, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 лютого 2020 року та розпочате кримінальне провадження за № 12020200440000615, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 185 КК України (а.с. 6). З відповіді, наданої АТ «ПУМБ» від 23 червня 2020 року вбачається, що 17 лютого 2020 року банком зафіксовано вхід до системи «Інтернет-банкінг» та проведення операцій: о 15:53 в сумі 20000 грн переведено на картку ПриватБанку [NUMBER] ( [NUMBER] ) та о 15:54 в сумі 5087 грн переведено на картку ПриватБанку [NUMBER] ( [NUMBER] ). Операції було проведено за допомогою системи «Інтернет-банкінг» після правильного введення логіну та пароля 1, а також пароля 2, надісланого на номер мобільного телефону, вказаного позивачем в заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, у зв`язку з чим дані операції проведено в повній відповідальності з умовами укладеного між банком та позивачем договору, будь-які помилки з боку банку відсутні (а.с. 7). 22 червня 2020 року та 11 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до АТ «ПУМБ» із заявою, в якій повідомив про незаконне списання з його рахунку 17 лютого 2020 року грошових коштів у сумі 20000 грн та 5087 грн (а.с. 9, 10, 12). З наданих позивачем копій документів матеріалів досудового розслідування кримінального провадження за № 12020200440000615 від 18 лютого 2020 року Сумського ВП ГУНП в Сумській області вбачається, що 17 лютого 2020 року відбулось зарахування переказу на картку № [NUMBER] , яка відкрита в АТ КБ «ПриватБанк», власником якої є [PERSON] (а.с. 146-154). 12 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис за № 6974, за яким було запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 2001229814701 від 23 січня 2019 року, укладеним з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на загальну суму 35655 грн 79 коп. (а.с. 14). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Сумської області Закорка В.В. від 10 червня 2021 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса (а.с. 15). Підставами позовних вимог [PERSON] є відсутність його волевиявлення на проведення 17 лютого 2020 року транзакцій з списання коштів з його банківського рахунку шляхом переказу коштів на картковий рахунок АТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] ( [NUMBER] ) без його участі, що стало можливим через надання АТ «Перший Український Міжнародний Банк» послуг неналежної якості. Так, відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону. Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно із ст. 7, п. п. 38.1, 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійснення розрахункових операцій за допомогою платіжних інструментів та створення системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Із положень п. 39.2 ст. 39 цього Закону вбачається, що при проведенні переказу його суб`єкти мають здійснювати в межах своїх повноважень захист відповідної інформації від несанкціонованого доступу до інформації; несанкціонованих змін інформації; несанкціонованих операцій з компонентами платіжних систем. Пунктом 39.4. ст. 39 Закону встановлено, що працівники суб`єктів переказу повинні виконувати вимоги щодо захисту інформації при здійсненні переказів, зберігати банківську таємницю та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту цієї інформації. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 вказаного Закону). Відповідно до пунктів 6-9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка. Крім того, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд бере до уваги і правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, згідно з якою, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для висновку про його вину, як підставу цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що вина банку у знятті коштів з рахунків клієнта виключається лише у разі доведення, що саме клієнт банку своїми діями чи бездіяльністю посприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З огляду на викладене та беручи до уваги обставини того, що грошові кошти були списані з рахунку позивача за ініціативою інших осіб внаслідок недозволеної платіжної операції, а відповідачем АТ «ПУМБ» не було вчинено дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткового рахунку [PERSON] , суд дійшов висновку, що відмова відповідача повернути на рахунки позивача кошти шляхом відновлення списаних сум на картковому рахунку є незаконними. Відповідач не надав жодних доказів, які б безспірно підтверджували, що [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої особистої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] відразу після виявлення списання коштів, 17 лютого 2020 року звернувся до АТ «ПУМБ» та правоохоронних органів з приводу вчинення 17 лютого 2020 року неустановленими особами шахрайських дій, внаслідок яких з його банківського рахунку були зняті грошові кошти. 18 лютого 2020 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020200440000615 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 185 КК України. У ході судового розгляду АТ «ПУМБ» не спростував доводів заявника щодо вчинення щодо нього шахрайських дій, а також не довів, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню особистої інформації, яка дає змогу від його імені розпоряджатися фінансовими ресурсами та вчиняти правочини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Визнання судом нечинним правочину щодо надання позивачу кредиту в розмірі 25087 грн не має своїм наслідком повернення безпідставно списаних коштів, тому ці позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Зважаючи на характер спірних відносин, належним і достатнім для відновлення порушеного права способом захисту інтересу [PERSON] є саме зобов`язання банку повернути кошти на рахунок позивача та скасувати відсотки і комісії, яка були нараховані на суму наданого кредиту у сумі 25087 грн за період з 17 лютого 2020 року за договором комплексного банківського обслуговування від 23 січня 2019 року № 2001229814701, укладеного між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] . Отже, позовні вимоги в зазначеній частині підлягають частковому задоволенню у спосіб, визначений законом. Стосовно позовних вимог про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. У статті 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з підпунктами 1.1., 1.2. пункту 1, підпунктами 3.1., 3.5. пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (п.п. 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 12 травня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до п. 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Укладений між АТ «ПУМБ» та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 172/1652/18. Вбачається, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказаних висновків дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки спір вирішено на користь позивача, тому з відповідача на його користь підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви у сумі 1816 грн (2 * 2270 грн * 0,4). На підставі викладеного,

Outcome: partial