Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася у Залізничний районний суд м. Львова з позовом до Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром» про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працює у ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром» та займає посаду складальника-клеїльника конструкцій у цеху № 7. Зазначає, що підпунктом 1.15 наказу відповідача у справі від 08.12.2021 року № 215-к «Про відсторонення від роботи», її було відсторонено від роботи через відмову від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, та не надання відповідного документа що підтверджує таку вакцинацію чи довідку встановленого зразка щодо протипоказань до вакцинації, що зокрема вказано у п. 1 вказаного наказу. Позивач вважає такий наказ незаконним, оскільки він порушує право на працю, прийнятий з грубим порушенням норм законодавства, відтак просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 16). 11.02.2022 року від голови комісії з реорганізації підприємства, директора підприємства ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром» - Матрунчик Д. М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. Зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими та включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Також, вказує на те, що зокрема п. 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим\~наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~України №\~2153\~від 04.10.2021\~року встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83. У зв`язку з наведеним, директором підприємства видано наказ № 102-од від 22.11.2021 року «Про виконання протиепідемічних заходів» (із змінами від 29.11.2021 року згідно наказу №105-од). Позивач був ознайомлений з вказаним наказом, однак відмовився від підпису про ознайомлення з ним, що підтверджується актом від 02.12.2021 року. Станом на 08.12.2021 року [PERSON] не надав жодного документу, який підтверджував би проходження ним вакцинації, отримання однієї дози вакцини або наявність у нього протипоказань до щеплення, у зв`язку з чим наказом директора підприємства від 08.12.2021 року № 215-к «Про відсторонення від роботи» з 09.12.2021 року був відсторонений від роботи до надання власноруч засвідченої копії одного з зазначених вище документів. У випадку відсторонення позивача від роботи відсутнє порушення його права на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним, гуртувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом, має правові та фактичні підстави, відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людини. Окрім цього, позивач оспорюваним наказом не позбавлений права на працю у іншого роботодавця, який не має обов`язку відсторонювати від роботи працівників, які відмовились чи ухиляються від обов`язкового щеплення чи не надали доказів проведення такого, або документу про наявність протипоказань щеплення (а.с. 19-31). У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Зі змісту\~ст.\~76-80\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, встановлюючи фактичні обставини справи, зазначає, що згідно Довідки про заробітну плату та інші доходи ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром» № 15-49/174 від 21.12.2021 року [PERSON] працює на підприємстві ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на посаді складальник-клепальник (а.с. 13). Наказом директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» «Про виконання протиепідемічних заходів» № 102-од від 22.11.2021 року (із змінами від 29.11.2021 року, згідно наказу № 105-од) стверджується, що повідомлено підлеглих працівників, які знаходяться на простої у зв`язку з введенням карантину та режиму надзвичайної ситуації, про припинення простою 09.12.2021 року та необхідність надання копій документів, а саме сертифікату про проходження вакцинації, довідки про отримання однієї дози вакцини, довідки про протипоказання щеплення або довідки про одужання від COVID-19 (а.с. 36-38, 41). Зазначений наказ було доведено до відома усіх співробітників підприємства під підпис, що підтверджується списком працівників, які ознайомлені з Наказом № 102-од від 22.112021 року. Згідно Акту ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром» від 02.12.2021 року [PERSON] від вакцинації, ненадавши копій відповідних документів, та від особистого підпису, щодо ознайомлення та попередження з вимогами наказу № 102-од від 22.112021 року відмовилася (а.с. 48). Відповідно до наказу директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром» № 215-К від 08.12.2021 року «Про відсторонення від роботи» з 09.12.2021 року відсторонено від роботи [PERSON] (п. 1.15) через відмову або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, або через не надання копій документів, що підтверджують вакцинацію або у яких закінчився термін чинності COVID-сертифікатів, що підтверджують вакцинацію від COVID-19 однією дозою вакцини або не надання довідки встановленої форми, щодо протипоказань до вакцинації (а.с. 11-12). Серед підстав винесення зазначеного наказу вказано: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 09.12.2020\~№ 1236 «Про\~встановлення карантину\~та запровадження\~обмежувальних протиепідемічних\~заходів з\~метою запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2\~(зі\~змінами та\~доповненнями),\~та\~від 29.06.2021\~№ 677 «Деякі питання формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби», наказ МОЗ України від 04.102021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказ директора ДП «ЛДАРЗ» від 22.11.2021 № 102-од «Про виконання протиепідемічних заходів» (зі змінами) (а.с. 11-12). Згідно ст. 8 Конституції України\~встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частиною 1 та 2 ст. 24 Конституції України встановлюються норми конституційного права, згідно з якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Також, суд зазначає, що в силу ст.\~129\~Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Судом встановлено, що наказом Міністерства охорони здоров`я України (МОЗ) від 04.10.2021 року № 2153, відповідно до ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 8 Положення про МОЗ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (КМУ) від 25.03.2015 року № 267 (у редакції постанови КМУ від 24.01.2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно цього\~Переліку до\~нього увійшли\~працівники:\~центральних органів\~виконавчої влади\~та їх\~територіальних органів; місцевих\~державних адміністрацій\~та їх\~структурних підрозділів; закладів\~вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої,\~професійної (професійно-технічної),\~загальної середньої,\~у тому\~числі спеціальних,\~дошкільної,\~позашкільної освіти,\~закладів спеціалізованої\~освіти та\~наукових установ\~незалежно від\~типу та\~форми власності; підприємств,\~установ та\~організацій,\~що належать\~до сфери\~управління центральних\~органів виконавчої\~влади; установ\~і закладів,\~що надають\~соціальні послуги,\~закладів соціального\~захисту для\~дітей,\~реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до\~Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~04.03.2015\~року №\~83; органів\~місцевого самоврядування; закладів\~охорони здоров`я\~державної та\~комунальної форми\~власності; комунальних підприємств, установ та організацій. Згідно ст.\~12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» обов`язковими профілактичними щепленнями в Україні є щеплення проти: дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу і включені до Календаря профілактичних щеплень в Україні (Календар щеплень), затверджений наказом МОЗ 16.09.2011 року за № 595, у редакції наказу МОЗ від 11.08.2014 року за № 551, зареєстрований у Міністерстві юстиції України (МЮУ). Календар щеплень встановлює перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. В той же час, календар щеплень серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідеміологічними показаннями, не передбачає щеплення проти ГРВІ COVID-19. Отже, така підстава для відсторонення від роботи, як відмова/ухилення від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, що зазначена в оспорюваному наказі,- є незаконною, оскільки не передбачена нормативно-правовим актом, який регулює такі правовідносини (ГРВІ COVID-19 не внесена в Календар щеплень, як хвороба проти якої обов`язково слід робити щеплення). Крім того, обов`язковою та єдиною підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень є діяльність, яка може призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). У той же час, оскаржуваний наказ № 215-к не містить мотивування, що діяльність відповідача та відповідно позивача відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб. Згідно ст.\~7\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» підприємства, установи і організації зобов`язані (поміж іншого) усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Тобто, відповідачем не дотримано процедуру відсторонення позивача від роботи, так як відсторонення позивача від роботи, за наказом роботодавця, мало б бути оформлене на підставі саме подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про необхідність такого усунення (відсторонення). Однак, у матеріалах справи такого документу немає, відтак, суд робить висновок про відсутність наведеного подання та порушення процедури, а відтак і трудових прав позивача. Статтею 46\~КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Під визначеними «передбачених законодавством» випадками слід розуміти: закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови КМУ, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до\~Конституції України\~і законів України. Тобто прийняті постанови, укази, накази, тощо, не повинні суперечити Конституції та законам України (рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року № 12-рп/98, щодо офіційного тлумачення терміну «законодавство»). Якщо підзаконні нормативні акти суперечать актам вищої юридичної дії, застосуванню та виконанню підлягають останні. Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Конституція є законом прямої дії (ст. 8 Конституції України). Таким чином, верховенство права забезпечується шляхом встановлення юридичної сили норм Конституції, зокрема щодо прав людини і громадянина, як домінуючими над змістом інших законів і нормативно-правових актів (постанов уряду, наказів міністерств тощо). Тобто, якщо норма закону чи нормативно-правового акта суперечить нормі Конституції України, для правильного правозастосування слід використовувати норму Конституції. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.\~19\~Конституції України). Відповідно до ст. 147 та п. 2 ст. 150 Конституції України, повноваження тлумачити зміст Конституції України та вирішувати питання відповідності законів України Конституції України, належить виключно Конституційному Суду України. Відтак, будь-які органи чи посадові особи держави, крім Конституційного Суду України, не мають повноважень тлумачити зміст законодавства. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст. 19 Конституції України). За ст.\~2-1\~КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Права, свободи людини та громадянина є природними та невід`ємними, надані їй від народження, визнаються найвищою цінністю і не мають вичерпного характеру. Право на працю - це одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами й визнане міжнародним співтовариством. Воно належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відбиває потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе та своєї сім`ї, реалізовувати власний творчий потенціал, виражати свою особистість. Згідно ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ухвалений резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 2200А (ХХІ) від 16.12.1966 року, який набув чинності 03.01.1976 року, який Україна ратифікувала 12.11.1973 року, та який є частиною національного законодавства України, держави, що беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що охоплює право кожної людини на отримання можливості заробляти на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується, і зроблять належні кроки для забезпечення цього права. Статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд вважає за необхідне зазначити, що відсторонення від роботи - це певна санкція, застосовувана роботодавцем до працівника, за порушення ним трудової дисципліни, зумовлених певними (навмисними, свідомими) діями останнього. До того ж відсторонення від роботи не є обов`язковою мірою, а лише передбачає таку можливість. Крім того, жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам (ч. 2 ст. 28 Конституції). Відповідно до п. 3 ст.\~281\~ЦК України медичні, наукові та інші досліди можуть проводитися лише щодо повнолітньої дієздатної фізичної особи за її вільною згодою. Згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.2021 року за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування» та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 42, 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта. Відтак, у розумінні ст. 3, 28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди з застосуванням будь-яких засобів примусу є протизаконним. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~від 23.02.2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. Право на оплачувану працю є елементом приватного життя, оскільки робота і заробіток забезпечує приватні життєві потреби позивача. Саме з цих міркувань, зазначене право захищається ст. 8 Конвенції, а тому втручання в нього з боку держави, повинно одночасно відповідати всім трьом критеріям ЄСПЛ: законності, законної (легітимної) мети і пропорційності (справедливого балансу). Таке втручання визнається ЄСПЛ неправомірним, якщо хоча б одного з критеріїв дотримано не було. Згідно з встановленою прецедентною практикою, процес прийняття рішень, що веде до втручання, повинен бути справедливим та таким, що забезпечує належну повагу інтересів, гарантованих особі згідно зі ст. 8 (Buckley проти Сполученого Королівства, § 76). Суд неодноразово стверджував, що будь-яке втручання державного органу у право особи на повагу до приватного життя та кореспонденції має здійснюватися у відповідності до закону. Цей вираз не лише вимагає дотримання внутрішнього законодавства, але також має відношення до якості цього закону, вимагаючи його сумісності з принципом верховенства права (Halford проти Сполученого Королівства, § 49). У даному випадку суд констатує, що відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, відповідач фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії, які не врегульовані нормативно-правовим актом у виді закону. Окрім цього, суд вважає, що таке втручання у трудові права позивача є надмірним, не пропорційним, оскільки позбавило як самого позивача засобів існування, так і коштів на утримання її сім`ї. Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено її права гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод. Запобігання зараженню вірусом, не може розглядатись як легітимна мета за обставинами цієї справи, оскільки обмеження позивача у праві заробити собі на життя та на повагу до його приватного життя полягає у праві вибору не робити те, що не визнано обов`язковим для всіх жителів України за законом. Відповідачем не надано суду доказів того, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети - запобіганню зараженню вірусом інших працівників або інших осіб установи. Ураховуючи всі встановлені обставини, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання незаконним та скасування наказу ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «Державного концерну «Укроборонпром», яку було відсторонено від роботи. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд зазначає наступне. Якщо буде встановлено, що на порушення ст.\~46\~КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України) (постанова Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 712/3841/17). Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 25.07.2018 року у справі № 552/3404/17 та від 24.04.2020 року у справі № 815/5976/14, і яка згідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин: «...вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати...», «...виплата за вимушений прогул - є заробітною платою, ... вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію...». За ч. 1 ст.\~94\~КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже, судом було встановлено, що позивач починаючи з 09.12.2021 року був позбавлений можливості працювати, з підстав його незаконного відсторонення від роботи та відповідно отримувати заробітну плату. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відтак, відповідач зобов`язаний виплатити [PERSON] заробітну плату у розмірі 50 280 грн. 90 коп. за період з 09.12.2021 року по 22.02.2022 року, яка розрахована наступним чином: - жовтень 2021 року складається з 20 робочих днів; - листопад 2021 року складається з 22 робочих днів, всього 42 робочих дні за два місяці. Як вбачається з наданої позивачем довідки про заробітну плату та інші доходи (а.с. 13), заробітна плата [PERSON] за жовтень 2021 року складає 21 363 грн. 57 коп., за листопад 2021 року складає 20 044 грн. 44 коп. (21 363 грн. 57 коп. + 20 044 грн. 44 коп. / 42 робочих дні = 985 грн. 90 коп. - середньоденна заробітна плата. Розрахунок середнього заробітку за час відсторонення складає: -грудень 2021 року - 16 робочих днів; -січень 2022 року - 19 робочих днів; -лютий 2022 року - 16 робочих днів, всього 51 робочий день. 985 грн. 90 коп. х 51 робочих днів = 50 280 грн. 90 коп. Виплату середнього заробітку [PERSON] за час відсторонення від роботи слід здійснити без урахування обов`язкових платежів та зборів. Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, суд дійшов висновку, що такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved