Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою (яку пізніше було уточнено) в якій просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі - 42 004,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 12 660,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 35 770,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 10 вересня 1975 року позивачка працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». Наказом №589к від 18 серпня 2021 року позивачку звільнено по ст. 38 п. 3 КЗпП України. Починаючи з травня 2019 року відповідач кожен місяць не доплачував їй заробітну плату, в результаті чого станом на 04.02.2022 року по даним бухгалтерського обліку у відповідача виникла заборгованість по заробітній платі в сумі - 42 004,00 грн. Крім того, відповідач при звільненні не виплатив позивачці компенсацію за невикористану відпустку в сумі - 12 660,00 грн. Такі дії відповідача є незаконними. Тому, позивачка просить стягнути з відповідача нараховану їй, але не виплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь період затримки у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав уточнену позовну заяву та просив її задовольнити. Представник відповідача Федорченко А.А. позовні вимоги визнав частково, а саме в частині заборгованості по наданим довідкам, в частині стягнення середнього заробітку заперечував. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1-2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 див. в Рішеннях Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала на Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з 10 вересня 1975 року (наказ №109 від 10.09.1975 року) (а.с. 8-9). [PERSON] звільнена за власним бажанням (ст. 38 п. 3 КЗпП України) з 18.08.2021 року, що підтверджується Наказом №589к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з травня 2019 року відповідач не виплачує позивачці нараховану їй заробітну плату, яка за період з травня 2019 року по серпень 2021 року складає 42 004 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником (а.с. 44). Крім цього, відповідачем не було виплачено позивачці компенсацію за невикористану відпустку, яка відповідно до довідки відповідача становить 12 660 грн. 00 коп. за 79 днів (після відрахування податків (ПДФО і військовий збір, профспілковий внесок)) (а.с. 46). У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідки про заборгованість по заробітній платі вбачається, що сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі вказана вже після утримання податків та відрахувань, передбачених законом, що становить 42 004 грн. 00 коп., а також компенсація за невикористану відпустку у розмірі 12 660 грн. 00 коп. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 42 004 грн. 00 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків), компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 12 660 грн. 00 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків). Що стосується позовних вимог позивача стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки, необхідно вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до бухгалтерської довідки відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 241 грн. 97 коп. (після відрахувань податків) (а.с. 45). Як вбачається із матеріалів справи позивачку звільнено з 18.08.2021 року (а.с. 7). Таким чином, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: з 19.08.2021 року по 08.02.2022 року, а всього - 119 робочих днів, які необхідно помножити на середньоденний заробіток позивача, тобто - 119*241,97 дорівнює 28 794 грн. 43 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків). Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачка надала до суду: квитанцію до прибуткового касового ордера № 76 від 09.09.2021 року на суму 3000 грн. 00 коп.; ордер Серії ДП № 173/021 від 01.11.2021 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №0076 від 11.09.1993 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню 3000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: partial