Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

14 грудня 2021 року до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла вказана позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Литвин Р.М., у якій позивач просить стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 2500,00 грн., сплачену суму судового збору у розмірі 908,00 грн. та 8348,60 грн витрат на правову допомогу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №160912504 від 18.05.2020, згідно якого Страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну Страхувальником, життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля «ВАЗ 21214», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». 18 вересня 2020 року об 11 год. 00 хв., по вул. 1 Травня, 28 у м. Балаклія, Харківської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 21214», д.н.з. « [NUMBER] » - під керуванням [PERSON] та автомобіля «ВАЗ 2107», д.н.з. « [NUMBER] » - під керуванням водія [PERSON] . Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року по справі №610/2464/20 [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, внаслідок малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Потерпіла особа від вищезазначеної ДТП - [PERSON] (власник автомобіля «ВАЗ 2107», д.н.з. « [NUMBER] ») звернувся до ПАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування. Виконуючи взяті па себе зобов`язання по Договору №160912504 від 18.05.2020, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України співробітниками ПАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в сумі 2 500, 00 грн. У зв`язку з тим, що Відповідач залишив місце ДТП, до якої був причетний, то після виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у Страховика виникло право вимоги до Відповідача про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). 16 листопада 2020 року між ПАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) укладено Договір № 16/11/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №160912504 від 18.05.2020. З метою досудового врегулювання спору 16.12.2020 Відповідачу було направлено Вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу (рекомендований лист №0102121152662, який повернувся на адресу Позивача із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання»). Відповідач проігнорував дану вимогу та не почав проводити ніяких платежів Позивачу. В зв`язку з тим, що Відповідач не погашає заборгованості в добровільному порядку, Позивач змушений звернутись до суду за захистом свої прав та законних інтересів. Ухвалою від 17.01.2022 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено проведення судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення, згідно яких позов не визнав та просив у позові відмовити з огляду на те, що місце ДТП він не залишав. Стверджує, що коли вирішувалось питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП він не визнавав свою вину щодо залишення місця ДТП і судом ця обставина не встановлювалась. Він взагалі не давав пояснення з цього питання, але розказав суду, як було насправді. Коли почав рух задом, то не помітив та не міг замітити, як зачепив автомобіль [PERSON] , дотик відбувся в момент гальмування, а потім він почав рух уперед. На його авто пошкоджень не виявлено. В постанові суду його звільнили від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП внаслідок малозначності правопорушення. Факт скоєння ним правопорушення за ст. 122-4 КУпАП не встановлено та його вина не доведена. Під час складання протоколу він не заперечив той факт, що залишив місце ДТП, але обставини, за яких це сталося, засвідчують його невинуватість, що підтверджено у протоколі. Зазначив, що він ніколи не змінював своїх пояснень і продовжує на них наполягати. Звернув увагу суду, що оскільки право зворотної вимоги у страхової компанії, а відповідно і у позивача, могло виникнути лише за підтвердження факту наявності в його діях правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, якого він не скоював, то і підстав для позовних вимог до нього немає. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що 18.05.2020 між ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] укладено Поліс № 160912504 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого Страховик зобов`язався відшкодувати шкоду заподіяну Страхувальником, життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля ВАЗ-21214, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 6). Згідно відповіді Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області, наданої на запит представника позивача, другим учасником ДТП, яка мала місце 18.09.2020 за участю водія [PERSON] , є водій автомобіля ВАЗ 2107, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] (а.с. 8-9). 24.09.2020 власник транспортного засобу ВАЗ 2107 д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 16). 24.09.2020 представниками ПАТ «СК «ВУСО» було оглянуто вказаний транспортний засіб та складено акт огляду колісного транспортного засобу (а.с. 17-19). Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування та страхового акту № 2060583-1 від 05.10.2020, сума страхового відшкодування становить 2500,00 грн. (а.с. 28, 29). Зазначена шкода позивачем була відшкодована [PERSON] , що підтверджується копією платіжного доручення № 28181 від 05.10.2020 (а.с. 30). 16.11.2020 між ПАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 16/11/2020 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за укладеними Договорами страхування, включно і до [PERSON] за договором № 160912504 від 18.05.2020. Згідно витягу з додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 16/11/2020 від 16.11.2020, до ФОП [PERSON] перейшло право вимоги за договором № 160912504, укладеним з [PERSON] (а.с. 31-32, 33). 13.10.2020 суддя Балаклійського районного суду Харківської області виніс постанову, в якій встановив, що 18.09.2020 о 11.00 год. по вул. 1 Травня, 28 у м. Балаклія Харківської області, [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 21214 д.н.з. [NUMBER] , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності та скоїв наїзд на припаркований автомобіль ВАЗ 2107 д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Після чого [PERSON] залишив місце ДТП. [PERSON] інкримінується порушення пункту 10.9 Правил дорожнього руху, вчинення правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, порушення пункту 2.10а Правил дорожнього руху, вчинення правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Однак у резолютивній частині зазначив про звільнення [PERSON] від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, внаслідок малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням (а.с. 10 зворот, 11). Як на підставу позовних вимог, ФОП [PERSON] посилався на те, що [PERSON] після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, а після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу). Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. За правилами ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. П.п. В п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених страховиком на відшкодування шкоди особі, потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Матеріали справи свідчать про те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП, яка сталася 18.09.2021, була застрахована у ПАТ «СК «ВУСО». 16.11.2020 між ПАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 16/11/2020 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора за укладеними Договорами страхування. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша ст. 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (постанова від 31.10.2018) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч.1 ст. 984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Так, відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону, страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». Відповідно до ст. 38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він, зокрема, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та/або не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом мати статус страховика та надавати страхові послуги, оскільки такі надаються лише юридичними особами, які спеціально створені для здійснення страхової діяльності та одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПАТ «СК «ВУСО» на ФОП [PERSON] , яка в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за договором страхування на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 979 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі договору страхування, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, страховик - юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. З цією позицією погоджується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року згідно до якої, в кредитних правовідносинах щодо кредитодавця, яким може бути банк або інша фінансова установа, до яких в силу закону не відноситься фізична особа (справа № 909/968/16). ФОП [PERSON] не є юридичною особою, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на страхові послуги (страхова організація) і не може мати статус страховика, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Окрім того, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Відповідно до частин 4, 5 та 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як з`ясовано судом, 13 жовтня 2020 року Балаклійським районним судом Харківської області винесено постанову за розглядом справи про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] . Зазначеною постановою [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, внаслідок малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням (а.с. 10 зворот, 11). Фактичну підставу адміністративної відповідальності становить адміністративне правопорушення. У цьому виявляються тісний взаємозв`язок і взаємозумовленість адміністративного правопорушення і адміністративної відповідальності: з одного боку, без правопорушення не має адміністративної відповідальності, а з іншого - підставою адміністративної відповідальності виступає правопорушення. В силу цього поняття «адміністративне правопорушення» і «адміністративна відповідальність» існує, як нерозривні правові категорії. З огляду на викладене вище, факт скоєння правопорушення [PERSON] за ст. 122-4 КУпАП, необхідного для регресного позову в силу п.п. В п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2020 року не встановлено, що унеможливлює застосування у справі, що розглядається за позовом фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] частини шостої статті 82 ЦПК України. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати розподілу не підлягають. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed