Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

Виконувач обов`язків керівника Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі по тексту ГУ Держгеокадастр), [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Уманською місцевою прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42020251100000021 від 27.05.2020 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, встановлено, що [PERSON] в порушення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, п. «в» ч. 3 ст. 116, ч. 4 ст. 116 ЗК України, якими передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом; передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання, 09.02.2016 при поданні заяви до ГУ Держгеокадастр у Черкаській області, з корисливою метою незаконного заволодіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради Момастирищенського району (за межами населеного пункту), усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно та цілеспрямовано, шляхом обману, приховав інформацію про реалізацію згідно з рішенням Монастирищенської міської ради від 03.07.2013 № 16-23 свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,06 га за кадастровим № 7123410100:02:001:1238, після чого на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 01.09.2016 № 23-8534/14-16-СГ фактично заволодів земельною ділянкою державної власності, площею 2,0 га за кадастровим № 7123487000:02:001:0440, чим заподіяно майнову шкоду державі. Таким чином, згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 01.09.2016 23-8534/14-16-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,0 га (кадастровий № 7123487000:02:001:0440) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, за межами населеного пункту. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] 15.09.2016 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 16493834. Приймаючи спірне рішення, ГУ Держгеокадастру у Черкаській області факт реалізації [PERSON] права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірило, чим порушило вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності Наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 01.09.2016 № 23-8534/14-16-СГ прийнятий з порушенням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 116, 118, 121 ЗК України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Разом з цим, ухвалою Монастирищенського районного суду від 30.06.2020 кримінальне провадження закрито на підставі ст. 44, 49 КК України, ст. 284-286 КПК України за клопотанням [PERSON] та його звільнено від кримінальної відповідальності. У ході досудового слідства та підготовчого судового засідання [PERSON] вину визнав. Відновлення становища, яке існувало до передачі у власність [PERSON] земельної ділянки можливе шляхом скасування рішення державної реєстрації прав та їх обтяжень № 16493834 від 15.09.2016, внесеного державним реєстратором виконавчого комітету Монастирищенської міської ради Черкаської області. Щодо підстав для представництва зазначає наступне. Згідно з п. 3 ч. 1ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 1 абз.1-2, ч. 3 абз. 1-2, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурора інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Внаслідок незаконної передачі земельної ділянки у власність відбулось порушення інтересів держави в сфері охорони та використання землі, як основного національного багатства, на яке право власності Українського народу, закріплене у ст. 13, 14 Конституції України, що вказує на наявність у спірних правовідносинах виключних підстав, коли прокурор зобов`язаний звернутись до суду за захистом державних інтересів. Оскільки, спірна земельна ділянка належала до державної власності, розташована в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району (за межами населеного пункту), тому її розпорядником на момент передачі у власність [PERSON] було за ГУ Держгеокадастр у Черкаській області. Відповідно саме даний суб`єкт владних повноважень мав би здійснювати захист прав та інтересів держави, яку представляє з питань, порушених у даному позові. Однак, як вбачається з вищевикладеного, порушення земельного законодавства при передачі у власність [PERSON] земельної ділянки допущено саме ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, тобто розпорядником спірної земельної ділянки. Отже, враховуючи викладене, а також ті обставини, що порушення допущене саме ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, а інший орган, до повноважень якого законодавством віднесено розпорядження землями державної власності відсутній, тому наявні підстави вважати, що суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту порушених інтересів держави, відсутній. Таким чином, за даних обставин наявні підстави для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в якості самостійного позивача без визначення органу, уповноваженого представляти інтереси держави у спірних правовідносинах. Щодо строків позовної давності зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України закріплено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1,5 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів і це право пов`язане з моментом, коли уповноваженому органу стало відомо про особу, вину якої встановлено у вчиненні правопорушення. Окрім цього, прокурор є самостійним позивачем у даній справі. Кримінальне провадження № 42020251100000021 зареєстровано 27.05.2020, отже строк перебігу позовної давності почався з 28.05.2020. Зважаючи на викладене, установлений ст. 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання незаконними і скасування вищезазначених рішення (наказу) та запису про проведену державну реєстрацію права власності пропущено з поважних причин. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Просять визнати поважними причини пропуску строку позовної давності і відновити пропущений строк; визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області № 23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016, яким [PERSON] надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,0 га (кадастровий № 7123487000:02:001:0440) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, за межами населеного пункту; скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастирищенеької міської ради № 16493834 від 15.09.2016 та державну реєстрацію права приватної власності з припиненням такого права за [PERSON] на земельну ділянку, площею 2,0 га (кадастровий № 7123487000:02:001:0440), розташовану за адресою: с. Терлиця Уманський (Монастирищенський) район Черкаської області та стягнути судові витрати з відповідачів. 19.11.2021 від прокурора за довіреністю, виконувача обов`язків начальника Монастирищенського відділу Уманської окружної прокуратури надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої у п. 4 прохальної частини позовної заяви прокурором зазначено скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №16493834 від 15.09.2016 та державну реєстрацію права приватної власності з припиненням такого права за [PERSON] на земельну ділянку, площею 2,0 га (кадастровий номер 7123487000:02:001:0440), розташовану за адресою: с. Терлиця, Уманський (Монастирищенський) район Черкаської області. Разом з тим, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію спірної земельної ділянки зазначено 31487231 від 21.09.2016. Просять скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастириіценської міської ради №31487231 від 21.09.2016 та державну реєстрацію права приватної власності з припиненням такого права за [PERSON] на земельну ділянку, площею 2,0 га (кадастровий номер 7123487000:02:001:0440), розташовану за адресою: с. Терлиця, Уманський (Монастирищенський) район Черкаської області. 30.03.2021 на електронну адресу суду та 01.04.2021 на поштову адресу суду від представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого головне управління не погоджується з твердженнями Уманської місцевої прокуратури на підставі наступного. В 2016 році [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області з заявою на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. В заяві зазначив, що не використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. За результатами поданого клопотання [PERSON] було надано дозвіл на розробку відповідної документації. В подальшому, наказом Головного управління від 01.09.2016 № 23-8534/14-16-СГ було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано [PERSON] земельну ділянку у власність площею 2,0000 га з кадастровим номером 7123487000:02:001:0440 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Стосовно тверджень Уманської місцевої прокуратури про те, що Головним управлінням не перевірено обставину попередньої реалізації права на безоплатну приватизацію повідомляють, що чинним земельним законодавством не передбачено процедури перевірки поданих документів зокрема перевірки попередньої реалізації права на безоплатну приватизацію. В своїй заяві [PERSON] зазначив, що він право на безоплатну приватизацію не використав. А, отже, [PERSON] як суб`єкт відносин пов`язаних із персональними даними, а саме суб`єкт персональних даних, усвідомлював правові наслідки за порушення законодавства в сфері захисту і обробки персональних даних, зокрема, за надання неправдивих відомостей про себе. Під час передачі земельної ділянки, Головному управлінню не були відомі ті обставини, які стали підставою для позову у даній цивільній справі, тому Головне управління не погоджується зі своїм статусом відповідача. Головне управління Держгеокадастру Черкаській області не є держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є Міністерство юстиції України. Оскільки Головне управління фінансується з Державного бюджету України, тож розпорядження бюджетними коштами здійснюється в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Щодо стягнення з відповідачів на користь прокуратури Черкаської області судових витрат зазначили, що Головне управління не вчиняло умисних протиправних дій, які призвели до порушення земельного законодавства. Враховуючи, що Головному управлінню не було відомо про обставини, які стали підставами для позову, вважають не обґрунтованою вимогою про стягнення судового збору з Головного управління. 26.04.2021 від заступника керівника Уманської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказують, що завданнями Головного управління Держгеокадастру у Черкаській областіє реалізація повноважень Держгеокадастру на території Черкаської області, відповідно до п. 3 Положення «Про Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області», затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308 у редакції від 20.02.2020 №53. Головне Управління відповідно до покладених на нього завдань - розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах визначених Земельним кодексом України, здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Таким чином, Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області не дотримано вимог чинного земельного законодавства, вимог Положення при наданні [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, а тому відповідний наказ Головного управління є незаконним та підлягає скасуванню. Просить позовні вимоги прокурора задовольнити повністю. 06.10.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить закрити провадження у справі згідно з ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в зв`язку з тим, що даний позов є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; у разі відмови у закритті провадження у справі, - застосувати строки позовної давності та залишити позовну заяву прокурора без задоволення; у разі відмови у закритті провадження у справі, змінити процесуальний статус [PERSON] з відповідача на третю особу, так як жодних позовних вимог до [PERSON] не заявлено. Щодо підстав для представництва зазначає наступне. Прокурор не має підміняти орган місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 23, ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» прокурор не розкрив наявні підстави для представництва інтересів держави в суді. Прокурор обмежився посиланням на застаріле земельне законодавство, що вже не є актуальним, не змінив підстави позову і не звернув увагу, що на сьогодні власником земель державної власності є відповідна територіальна громада, а не ГУ «Держгеокадастр» в Черкаській області. Відповідно, згідно зі змінами в законодавстві спірна земельна ділянка вже не підлягає поверненню у землі державної власності, а лише до комунальної власності Монастирищенської міської ради. Позивачем у даному випадку має виступати Монастирищенська міська рада, як власник землі і відповідно такий орган існує і може подати такий позов для захисту своїх порушених прав. Крім того, у позовній заяві прокурора жодних позовних вимог до [PERSON] заявлено не було. Натомість заявлено позовну вимогу про скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №16493834 від 15.09.2016 та державну реєстрацію права приватної власності з припиненням такого права на земельну ділянку 2.0 га (кадастровий №7123487000:02:001:0440), розташовану за адресою: с.Терлиця, Уманський (Монастирищенський) район Черкаської області, а тому в якості відповідача має бути залучено державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастирищенської міської ради. Щодо строків позовної давності зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Те що прокурор самостійно виявив правопорушення 27.05.2020 жодним чином не скасовує презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про свої права та належно і ретельно виконувати власні обов`язки. Саме нехтування ГУ «Держгеокадастр» у Черкаській області своїми повноваженнями по контролю та перевірці відповідача-2 на наявність у нього права на безоплатне набуття права приватної власності на землі сільськогосподарського призначення і призвело до скоєння правопорушення. Щодо закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 255 ЦАК України, зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС. Згідно ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; Відповідно до ст.19. Цивільного процесуального кодексу України, справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів, суди що розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Позовна заява виконувача обов`язків керівника Уманської місцевої прокуратури в інтересах держави подана до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області та [PERSON] про скасування наказу ГУ «Держгеокадастр» у Черкаській області №23- 8534/14-16СГ від 01.09.2016, яким затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2.00 га, кадастровий №7123487000:02:001:0440 у приватну власність, для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Терлицької сільської ради Монастирищенкського району Черкаської області за межами населеного пункту, та скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Монастирищенської міської ради №16493834 від 15.09.2016 та державну реєстрацію права приватної власності з припиненням такого права на земельну ділянку 2.0 га (кадастровий №7123487000:02:001:0440), розташовану за адресою: с.Терлиця, Уманського (Монастирищенського) району Черкаської області. Тобто заявлені лише фактично дві вимоги про скасування наказу і рішення суб`єктів владних повноважень. Таким чином, у позові прокурора відсутні будь-які позовні вимоги до [PERSON] та відсутній спір про будь яке право. Наявні самостійні вимоги про скасування рішень ухвалених суб`єктами владних повноважень. А відтак даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження підлягає закриттю. Суддею Мазай Н.В. 02.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за призначено справу до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.09.2021 прийнято до свого провадження справу та призначено до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.10.2021 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Ухвалою суду від 09.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити, з підстав зазначених у заявах по суті справи. Додатково пояснив, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, оскільки факти порушення норм земельного кодексу стосовно незаконної приватизації земельної ділянки виявлено самостійно прокуратурою у 2020 році шляхом моніторингу інформації з Державних реєстрів та звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування шляхом направлення відповідних запитів. Саме після надходження від органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповіді вказана інформація підтвердилась, що стало підставою для порушення кримінального провадження та саме з цього часу прокуратурі стало відомо про порушення інтересів держави. Прокуратурою регулярно проводяться перевірки з метою виявлення порушень інтересів держави та відповідна перевірка проводилась і в 2017 році, після приватизації [PERSON] земельної ділянки, проте охопити всі випадки порушення закону прокуратура не може, оскільки відсутні відповідні ресурси. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві та додатково пояснив, що оспорювана земельна ділянка отримана ним як заохочення держави за участь в антитерористичній операції у складі ООС. Під час приватизації земельної ділянки відбулася помилка через його необізнаність про норми безоплатної приватизації, будь-якого умислу на незаконну приватизацію земель у нього не було. Просить застосувати у справі наслідки спливу позовної давності. У судове засідання представник відповідача ГУ Держгеокадастр у Черкаській області не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення судового засідання на адресу суду не надходило. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Монастирищенська міська рада не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду подав клопотання, відповідно до якого просить розгляд справи проводити у відсутність представника Монастирищенської міської ради. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Зі змісту п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Частиною 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини). Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Зазначене узгоджується у позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 806/1000/17 (адміністративне провадження № К/9901/2562/17) від 25.04.2018. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Частиною 1, 2 ст. 57 ЦПК України встановлено, що органи та інші особи, які відповідно до ст. 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Відмова органів та інших осіб, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, від поданої ними заяви або зміна позовних вимог не позбавляє особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано заяву, права вимагати від суду розгляду справи та вирішення вимоги у первісному обсязі. Зі змісту п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 вбачається, що під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у ч. 2 ст. 4 ЦПК України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Відтак, тлумачення п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Аналіз ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). А відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу, що відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі "Менчинська проти Росії" (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Так, предметом спору у даній конкретній справі є наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, яким [PERSON] надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель держаної власності у приватну власність площею 2,0 га для ведення селянського господарства. Прокурор, звертаючись з позовом, зазначив про те, що порушення інтересів держави відбулося внаслідок прийняття ГУ Держгеокадастром у Черкаській області, який є одним зі співвідповідачів, незаконного наказу, прокурор звернувся до суду як самостійний позивач в інтересах держави, що виражаються в інтересах частини Українського народу - членів територіальної громади, яка є власником земельної ділянки. Крім того, суд зауважує, що прокурор оскаржив наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, саме тому визначивши останнього відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави, що узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц. За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу державної влади, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про незаконність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", що узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Суд вважає, що оскільки, спірна земельна ділянка належала до державної власності, розташована в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району (за межами населеного пункту), а її розпорядником на момент передачі у власність [PERSON] було ГУ Держгеокадастр у Черкаській області, тому саме даний суб`єкт владних повноважень мав би здійснювати захист прав та інтересів держави, яку представляє з питань, порушених у даному позові. Однак, порушення земельного законодавства при передачі у власність [PERSON] земельної ділянки допущено саме ГУ Держгеокадастр у Черкаській області, тобто розпорядником спірної земельної ділянки (на момент виникнення спірних правовідносин), який є одним із співвідповідачів у справі, а інший орган, до повноважень якого законодавством віднесено розпорядження землями державної власності відсутній, тому наявні підстави вважати, що суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту порушених інтересів держави, відсутній. Крім того, суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 з 27.05.2021 змінено положення ЗК України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Так, згідно з п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським) радам надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад. Таким чином, на час розгляду справи судом територіальні органи Держгеокадастру позбавлені права на розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів, а такі повноваження перейшли до органів місцевого самоврядування. Згідно з ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 28.10.2021 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Монастирищенську міську раду як розпорядника землями комунальної власності, в тому числі і щодо спірної земельної ділянки. Наявність підстав для представництва після залучення до участі у справі в якості третьої особи Монастирищенської міської ради в порядку ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» не оскаржено. За даних обставин наявні підстави для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в якості самостійного позивача без визначення органу, уповноваженого представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, що узгоджується із правовою позицію Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Відтак, з огляду на предмет та підстави заявленого позову, прокурором належним чином обґрунтовано, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту та вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Щодо закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 255 ЦАК України, зазначає наступне. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Відповідно до п.1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Суд вважає помилковим застосування ст. 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17, від 19.02.2020 у справі № 520/5442/18, від 26.02.2020 справі № 1240/1981/18, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17. Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень - виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. Судом встановлено, що згідно спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі рілля площею 2,0000 га (кадастровий номер 7123487000:02:001:0440) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за межами населеного пункту. Право власності земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 16). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 241686950 від 25.01.2021 [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7123487000:02:001:0440 площею 2га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах с. Терлиця Монастирищенського району Черкаської області (а.с. 21 - 29). Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення цих органів можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд зазначає, що рішення органу державної влади у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, яких стосується позов, мають приватноправовий характер. У цьому разі вказану вимогу можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та заявляти до суду для розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо фактично метою такого позову є оскарження речового права (права власності), що виникло у фізичної особи внаслідок реалізації відповідного рішення. Тобто, якщо на підставі рішення органу державної влади фізична особа набула речове право на земельну ділянку, вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24.04.2018 у справі № 401/2400/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 756/5081/14-ц, від 03.07.2019 року у справі № 756/5080/14-ц, від 16.06.2020 року у справі № 554/9719/18). Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Отже, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 369/13240/14-а та Верховного Суду України від 09.12. 2014 у справі № 21-308а14. Оскільки, наказ ГУ Держгеокадастру у Черкаській області став підставою для виникнення у відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку, даний наказ вичерпав свою дію після його реалізації, прокурором фактично оспорюється правомірність набуття відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку, з врахуванням змісту спірних правовідносин, їхнього суб`єктного складу і взаємопов`язаність позовних вимог, суд вважає, що вимога про визнання незаконним даного наказу та його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту прав, а тому даний спір слід вирішувати за правилами цивільного судочинства, що узгоджується із позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Щодо визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (який діяв на момент виникнення правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України (який діяв на момент виникнення правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України (який діяв на момент виникнення правовідносин) передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно із ч. 6 ст. 118 ЗК України (який діяв на момент виникнення правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідно до п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України (який діяв на момент виникнення правовідносин) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, в таких розмірах для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Законодавством України передбачено систему пільг для учасників бойових дій та осіб прирівняних до них, зокрема, це стосується і надання земельних ділянок. Так, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються, зокрема, такі пільги: першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом. Надання у власність земельних ділянок здійснюється у порядку, визначеному ст. 118 ЗК України, за умови, що учасник бойових дій не скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки та надав відповідний документ, що посвідчує його участь в антитерористичній операції (посвідчення, довідка, наказ тощо). Тобто, учасники бойових дій мають пріоритетне (першочергове), а не додаткове право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. 09.02.2016 [PERSON] , який є учасником антитерористичної операції, звернувся з заявою до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради (за межами населеного пункту) за рахунок земель запасу державної власності Терлицької сільської ради. Повідомляє, що ним не використано право на безоплатну приватизацію у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. До заяви було додано копію паспорту, довідку № 114 від 26.01.2016 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 31.12.2015, довідку № 81 від 28.01.2016, довідку про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та викопіювання земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району (а.с. 50 - 53). Відповідно до довідки № 81, виданої 28.01.2016 виконавчим комітетом Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про те, що [PERSON] не використав свого права на безоплатну приватизацію у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради (а.с. 52). Як встановлено судом вище, згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» № 23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області. Надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі рілля площею 2,0000 га (кадастровий номер 7123487000:02:001:0440) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за межами населеного пункту. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 16). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 241686950 від 25.01.2021 [PERSON] 15.09.2016 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7123487000:02:001:0440 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах с. Терлиця Монастирищенського району Черкаської області (а.с. 21 - 29). Разом з тим, відповідно до виписки із рішення № 16 - 23 від 03.07.2013 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] про [ADDRESS] » затверджено технічну документацію із землеустрою [PERSON] щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,06 га про [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (з метою приватизації земельної ділянки). Передано безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства (а.с. 15). Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 241686950 від 25.01.2021, [PERSON] 14.08.2013 на підставі рішення Монастирищенської міської ради № 16-23 від 03.07.2013 зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7123410100:02:001:1283 площею 0,06 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 21 - 29). Відповідно до ухвали Монастирищенського районного суду Черкаської області про закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності від 30.06.2020 судом встановлено, що [PERSON] , в порушення вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, п. «в» ч. 3 ст. 116, ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, якими передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом; передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання, 09.02.2016 при поданні заяви до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, з корисливою метою незаконного заволодіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району (за межами населеного пункту), усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно та цілеспрямовано, шляхом обману, приховав інформацію про реалізацію згідно рішення Монастирищенської міської ради № 16-23 від 03.07.2013 свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,06 га (кадастровий № 7123410100:001:1283) після чого на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області №23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 фактично заволодів земельною ділянкою державної власності, площею 2,0 га (кадастровий № 7123487000:02:001:0440), чим заподіяно майнову шкоду державі, вартістю згідно нормативної грошової оцінки земельної ділянки 53686,20 грн.Згідно з даною ухвалою [PERSON] , [INFO] , звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 190 КК України на підставі ч.1 п. 2 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 1-кп/702/65/20 про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.190 КК України - закрито (а.с. 30). Так, відповідно до ч. 7 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства. Згідно з ч. 1 ст. 56 Земельного кодексу України для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Як встановлено судом вище, відповідач [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку площею 0,06 га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-228цс14, суд надавав оцінку співвідношенню понять "особисте підсобне господарство" та "особисте селянське господарство" та дійшов висновку, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18.12.1990. У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним статтею 118 ЗК України. Площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка перебувала у власності відповідача [PERSON] на момент прийняття спірного наказу Головним управління Держгеокадастру, не перевищувала норму безоплатної передачі земельних ділянок громадянам 2,0 га. Тобто, громадянин має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки один і більше разів, проте в межах розмірів, передбачених статтею 121 Земельного кодексу України. Нормами Земельного кодексу України не передбачено обмеження щодо реалізації особою права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства лише однією земельною ділянкою, проте визначено граничний розмір земельної (-их) ділянки (-ок), а саме: не більше 2,0 гектара. Тобто, на момент видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області спірного наказу № 23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність [PERSON] без зміни цільового призначення» площею 2,0000 га, в тому числі рілля площею 2,0000 га (кадастровий номер 7123487000:02:001:0440) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану в адміністративних межах Терлицької сільської ради Монастирищенського району Черкаської області за межами населеного пункту, відповідач [PERSON] частково використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, набувши 14.08.2013 право власності на земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером 7123410100:02:001:1283 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована [ADDRESS] , а тому відповідач [PERSON] мав право лише на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства. Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 805/177/17-а, провадження № К/9901/36732/18. Відповідно до положень ст. 194 ЗК України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, статей 2, 6, 9 Закону "Про державний земельний кадастр" ГУ Держгеокадастру під час розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення не позбавлений можливості здійснювати перевірку наданих заявником документів та відомостей стосовно одержання ним у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації за певним видом її цільового призначення з метою додержання вимог частини 4 статті 116 ЗК, що узгоджується із позицією Верховного Суду (КГС) від 15.12.2020 у справі № 911/827/19. Отже, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права шляхом визнання незаконним та скасування рішення уповноваженого органу державної влади, на підставі якого відповідач [PERSON] набув право власності, відповідає положенням статей 16, 21 ЦК та правовій позиції Верховного Суду, яку викладено в постанові від 30.05.2018 у справі № 923/466/17. За таких обставин, спірний наказ від 01.09.2016 № 23-8534/14-16-СГ прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області із порушенням вимог ч.4 ст.116, ч.1 ст.121 ЗК України, а тому підлягає визнанню його незаконним та підлягає скасуванню. Щодо скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 01.09.2016 № 23-8534/14-16-СГ, державним реєстратором Монастирищенської міської ради Лісніченком Р.М. 15.09.2016 за № 16493834 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, відомості про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, реєстрація права власності на земельну ділянку відбулася на підставі незаконного наказу, а тому є підстави для скасування рішення державного реєстратора з припиненням цього права. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Частиною другою ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів. Одним з таких органів є прокуратура, на яку п. ст. 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос"проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Прорахунки або помилки державних органів повинні слугувати на користь потерпілих, насамперед у разі, якщо це не впливає на інші приватні інтереси. Іншими словами, тягар ризику будь-якої помилки, зробленої державною владою, має нести держава, і помилки не повинні виправлятися за рахунок відповідної особи. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18.03.2008 (Dacia S.R.L. v. Moldova,заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержуватися установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку Європейського суду з прав людини, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). Європейський суд з прав людини констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були б стати остаточними, якби строк позовної давності було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, та про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень ст. 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналіз ст. 256, 261 ЦК України дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позов у самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, тому зміна уповноваженого органу щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і здійснення контролю за нею внаслідок внесення змін до чинного законодавства України не змінює порядку перебігу позовної давності. Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу. Згідно з абз. 2 ч. 5 ст. 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Так, спірний наказ прийнято у 2016 році та у 2016 році прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку [PERSON] Прокурор звернувся з даним позовом до суду 17.02.2021, як убачається з першого аркуша позовної заяви, тобто майже через 5 років з моменту прийняття спірного наказу та рішення про державну реєстрацію права власності. Відповідач [PERSON] просить застосувати строки позовної давності та залишити позовну заяву без задоволення. Прокурор стверджує, що прокуратура про порушення прав держави шляхом прийняття спірного наказу та рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку довідалась 27.05.2020, тобто після реєстрації кримінального провадження № 42020251100000021, отже строк перебігу позовної давності почався з 28.05.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Таким чином, прокуратура не позбавлена права звернення до органів державної влади задля отримання інформації та копій необхідних документів у разі не здійснення органом державної влади своїх повноважень щодо захисту законних інтересів держави. Крім того, посилання прокурора на те, що ним проводились відповідні перевірки і у 2017 році, проте інформація щодо незаконної приватизації стала відома лише у 2020 році не підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема, не доведено, що прокурором вчинялись заходи задля отримання інформації (надсилались відповідні запити, призначались перевірки тощо) але ці заходи не дали результатів з незалежних від прокурора причин. Тобто, прокурор не був позбавлений можливості своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень, у даному випадку Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, необхідну для подання позову інформацію. Будь-яких доказів ухилення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від надання такої інформації прокурору матеріали справи не містять. За таких обставин прокурор мав об`єктивну та законодавчо визначену можливість довідатися про існування спірного наказу №23-8534/14-16-СГ від 01.09.2016 та про наявність рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, з моменту видання такого наказу та проведення державної реєстрації, тобто 01.09.2016 та 15.09.2016 відповідно. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Посилання прокурора на те, що строк позовної давності почався з 28.05.2020, тобто на слідуючий день після внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне провадження № 42020251100000021 від 27.05.2020 не можуть бути підставою для поновлення пропущеного строку з підстав зазначених вище. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Прокурор не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропущення позовної давності, а тому відсутні підстави для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, отже, прокурор пред`явив позов в інтересах держави 17.02.2021 з пропуском строку позовної давності. Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, провадження № 12-97гс19. Таким чином, враховуючи, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, суд вважає, що у задоволенні позову заступника керівника Уманської окружної прокуратури Черкаської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Монастирищенська міська рада про визнання незаконним та скасування рішення необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки в задоволення позову відмовлено повністю, судовий збір покладається на прокурора, як на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed