Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить розтлумачити зміст Договору зберігання від 05.10.2016 укладеного між нею та відповідачем стосовно кімнати [ADDRESS] , розтлумачивши його як договір найму жилого приміщення, кімнати [ADDRESS] укладеного для проживання позивача та її сімї. Зобов`язати відповідача надати ордер на жилу площу гуртожитку за формою затвердженою постановою Кабінету Міністрів України. Стислий виклад позиції позивача. Між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання майна, за яким їй було передано кімнату [ADDRESS] . Пізніше вона звернулася з листом про надання їй права на постійне проживання у кімнаті, на що їй повідомлено що договір зберігання майна і є достатньою підставою користування майном. Разом з тим у 2019 році їй стало відомо, що її з сімєю мають намір виселити за безпідставністю користування кімнатою в гуртожитку. Вважає, що таке виселення є безпідставним, а тому змушена звернутися до суду із відповідним позовом. Стислий виклад позиції відповідача. Позивач не має ні рішення міської ради, ні ордеру на кімнату про що свідчить лист Департаменту де чітко зазначено, що по [PERSON] про виділення кімнати №201-4 не приймалося. До того ж, виключне право видачі ордерів та виділення житла в гуртожитку належить Дніпровській міській раді. В даному випадку відповідач не має будь-яких повноважень стосовно виділення кімнат в гуртожитках для постійного проживання, не має права видавати ордери згідно вимог законодавства які ставляться до таких правовідносин. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Фактичні обставини встановлені судом. Між КП «Жилсервіс 5» та [PERSON] 05.10.2016 укладено договір відповідального зберігання кімнати 201-4 гуртожитку по [ADDRESS] , факт передачі підтверджується актом прийому-передачі майна від 05.10.2016 р. Згідно пункту 2.1.3 зазначеного договору виконавець, в даному випадку позивач, зобов`язується повернути майно депоненту (відповідачу) по першій вимозі в семиденний термін. Крім того, депонент має право у будь-який час вимагати у виконавця повністю або частково майно, яке знаходиться на його зберіганні. Згідно типового договору найму житлового приміщенні у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська №3-007021 від 12.12.2016 укладеного між КП «Жилсервіс-5» ДМР та [PERSON] , наймодавець надає наймачу і членам його родини в користування житлове приміщення у гуртожитку за адресою [ADDRESS] , на підставі ордера на житлове приміщення у гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська від 02.12.2016 серія УП №208. Ордер щодо житлового приміщення у гуртожитку за адресою [ADDRESS] не видавався. Норми права та мотиви суду. Відповідно до глави 66 ЦК України статтею 936 чітко визначено правові аспекти договору зберігання за яким одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Форма договору зберігання встановлена приписами ст.. 937 ЦК України, яка дотримана при укладанні спірного договору та містить всі істотні умови. Отже договір відповідального зберігання від 05.10.2016 укладений між [PERSON] та КП «Жилсервіс-5» ДМР стосовно кімнати 201-4 по [ADDRESS] ніяким чином не є договором найму житлового приміщення. Фактично наданням позивачу вимоги про повернення майна депоненту було припинене право користування кімнатою 201-4, що не суперечить укладеному договору. Крім того слід зазначити, що до правовідносин стосовно укладання договору найму застосовуються інші положення цивільного законодавства передбачені главою 59 Цивільного кодексу України. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР» визначено, що в силу ст. 61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності- підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму житлового приміщення. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК\~належною стороною повинен бути відповідній орган чи власник житлового фонду. Згідно ч.2 ст. 128, ст.. 129 ЖК, ч.1 ст. 10 Положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету по надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер. Крім того, ордер є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Разом з тим, позивачем не надано ані рішення ані ордеру на кімнату 201-4, що підтверджується листом департаменту житлового господарства від 07.03.2019 за №2/5-86, де зазначено, що рішення про виділення кімнати 201-4 [PERSON] не приймалося, ордер не видавався. Відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п.10 роз`яснень Верховного Суду України від 26.05.2001 «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ» у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини 1,2 ст. 11 Закону). Право видачі ордерів та виділення житла в гуртожитку по [ADDRESS] належить Дніпровській міській раді, відповідач КП «Жилсервіс-5» ДМР не має повноважень виділяти кімнати в гуртожитках для постійного проживання та видавати ордери згідно вимог законодавства. За таких обставин Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є неналежним відповідачем за вказаним позовом, клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивач не заявляла, а тому позов заявлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) про те, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed