Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

21 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення розміру часток учасників спільної сумісної власності після відкриття спадщини та визнання права власності на 1/2 будинковолодіння. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. Перед смертю чоловік склав заповіт, за яким все своє майно заповів відповідачам по даній справі - синові [PERSON] та внукові [PERSON] . Приватний нотаріус Радехівського районного нотаріального округу Юрченко Олена Василівна відкрила спадкову справу після смерті її чоловіка [PERSON] . У передбачений законом 6-ти місячний строк вона заявила про свою відмову від обов`язкової частки після смерті чоловіка, передбаченої ст.1241 ЦК України. Свідоцтво про право особистої власності на будівлі від 27.03.1990 року, видане на підставі рішення Радехівського райвиконкому №46 від 23.03.1990 року, зареєстроване Червоноградським МБТІ, записане в реєстрову книгу під №103 засвідчує, що в цілому будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] на праві особистої власності. В цьому свідоцтві про право власності не визначені частки членів колгоспного двору, тобто кожного із співвласників. З довідки Куликівської сільської ради №14 від 12.01.2018 року вбачається те, що станом на 01.07.1990 року в житловому будинку, що в [ADDRESS] були зареєстровані і проживали [PERSON] - голова колгоспного двору та [PERSON] - дружина. Таким чином, відповідачам по даній справі належить в порядку спадкування по заповіту після смерті [PERSON] 1/2 вказаного вище будинковолодіння, та 1/2 будинковолодіння належить позивачу, як члену колгоспного двору. Просить ухвалити рішення, яким виділити їй, [PERSON] та визнати її власником 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] бувшого колгоспного двору [PERSON] , який помер [INFO] (т.1, а.с.3-4). 21 березня 2018 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Мулявка О.В. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т.1, а.с.17). 21 листопада 2018 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т.1, а.с.91). 4 жовтня 2019 року відповідно до ухвали підготовчого засідання залучено до участі у справі в якості третьої особи Куликівську сільську раду Радехівського району Львівської області (т.1, а.с.122). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого [INFO] Виконавчим комітетом Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області (т.1, а.с.145). Відповідно до ухвали судового засідання від 03 березня 2021 року до участі у справі залучено правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] (т.1, а.с.216-217). Окрім цього, в судовому засіданні 3 березня 2021 року замінено третю особу - Куликівську сільську раду Радехівського району Львівської області на Лопатинську селищну раду Радехівського району Львівської області, а також залучено до участі у справі третю особу - [PERSON] (т.1, а.с.202-205). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив ухвалити рішення, яким задовільнити позов. Також звернув увагу суду на те, що [PERSON] більше трьох років підряд не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а тому є такою, що втратила право на частку в майні колгоспного двору. Окрім того, [PERSON] та [PERSON] станом на квітень 1991 року, а також в подальшому, не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечив у повному обсязі, просив постановити рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, проте подав клопотання про розгляд справи без участі представника Лопатинської селищної ради Львівської області (т.1, а.с.221; т.2, а.с.1, 28). Третя особа - [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позов не підтримує та просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю (т.1, а.с.222). Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] , яке зареєстровано 27.03.1990 року та записано в реєстрову книгу №103, дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] , що підтверджується копією дубліката свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 18.12.2017 року КП ЛОР «ЧМБТІ» та копією довідки, виданої КП ЛОР «ЧМБТІ» 29.12.2017 року №6937 (т.1, а.с.7,10). З копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого 02.01.2018 р., вбачається, що загальна площа будинку [ADDRESS] , становить 100,7 м.кв, житлова 58,9 м.кв. , допоміжна 41,8 м.кв. (т.1, а.с.11-14). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого виконкомом Куликівської сільської ради Радехівського району 02.07.2011 року, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №08 (т.1, а.с.8,44). Із копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області 20 лютого 2018 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12 липня 1955 року (т.1, а.с.9). Згідно з копією довідки №540 від 12.12.2011 року, виданої виконкомом Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області, вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] , до дня смерті проживав і був зареєстрований у власному житловому будинку по [ADDRESS] . Від імені померлого виконкомом Куликівської сільської ради посвідчувався заповіт, зареєстрований в реєстрі за №28 7 червня 2011 року (т.1, а.с.45). З копії заповіту, посвідченого секретарем Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області 07.06.2011, встановлено, що [PERSON] , належну йому частину житлового будинку в [ADDRESS] , з приналежними до нього земельною ділянкою та господарськими будівлями заповів в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.46). Родинні відносини відповідача зі спадкодавцем підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 14 липня 1967 року (т.1, а.с.47). Із фотокопії спадкової справи №143/11 вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті батька - [PERSON] , дружина [PERSON] відмовилася від права на обов`язкову частку у спадщині після померлого чоловіка (т.1, а.с.38-83). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого [INFO] Виконавчим комітетом Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області (т.1, а.с.145). Відповідно до даних, викладених у довідці №115, виданій 29.05.2020 року Куликівською сільською радою Радехівського району Львівської області, встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] . Разом з померлою був зареєстрований та проживав на день смерті син - [PERSON] (т.1, а.с.182 зворот). З копії заповіту, посвідченого секретарем Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області 04.10.2017 р., встановлено, що усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, [PERSON] заповіла [PERSON] (т.1, а.с.186). Родинні відносини правонаступника позивача зі спадкодавцями підтверджуються наступними документами: копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] ; копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 19 травня 2020 року, відповідно до якого констатовано, що 1 вересня 1977 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (т.1, а.с.148,188,188 зворот). Із фотокопії спадкової справи №81/2020 вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті матері - [PERSON] , дочка спадкодавця - [PERSON] відмовилася від права на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, та дочка [PERSON] також відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері (т.1, а.с.178-198). Відповідно до довідки №14, виданої виконкомом Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області 12.01.2018 року, станом на 01.07.1990 року в житловому будинку, що в [ADDRESS] були зареєстровані і проживали [PERSON] - голова колгоспного двору, [PERSON] - дружина (т.1, а.с.15). З копії погосподарської книги с. Куликів за 1986-1990 рр. (особовий рахунок № [NUMBER] ), констатовано, що в домогосподарстві, головою якого був [PERSON] , у вказаний період були зареєстровані: [PERSON] - голова колгоспного двору; [PERSON] - дружина; [PERSON] - син; [PERSON] - невістка (т.1, а.с.237-238). Поряд з цим, згідно даних погосподарської книги с.Куликів за 1991-1995 рр. (особовий рахунок № [NUMBER] ), констатовано, що в домогосподарстві, головою якого був [PERSON] , у вказаний період були зареєстровані: [PERSON] - голова колгоспного двору; [PERSON] - дружина; [PERSON] - син; [PERSON] - невістка; [PERSON] - внучка, [INFO] ; [PERSON] - внук, [INFO] (т.1, а.с.239-240). Відтак, копіями вищевказаних погосподарським книг, спростовано дані, викладені у довідці №14 від 12.01.2018 року, виданій виконкомом Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами ст.ст.317,319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Так, відповідно до ст.120 ЦК УРСР (який був чинним на момент набуття сторонами права власності на спірне майно) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Статтею 121 ЦК УРСР регламентовано, що володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред`явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, може бути пред`явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном. У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст.126 ЦК У PCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року, встановлено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. З копії рішення Радехівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2005 року видно, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.207). Крім того, як вбачається із погосподарської книги с. Куликів за 1991-1995 рр. (особовий рахунок № [NUMBER] ), [PERSON] народилася [INFO] , а [PERSON] - [INFO] , тому об`єктивно станом на 15.04.1991 року не могли бути членами колгоспного двору в [ADDRESS] (т.1, а.с.239-240). Враховуючи вищевикладене, будинок в [ADDRESS] станом на 30.06.1990 року та 15.04.1991 року належав до колгоспного типу двору, а станом на 15.04.1991 року головою колгоспного двору був [PERSON] , а членами колгоспного двору були: [PERSON] - дружина; [PERSON] - син, то відповідно їм кожному належало по 1/3 частині даного колгоспного двору. При цьому, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] більше трьох років підряд не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а тому є такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Відповідно до ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з тим, що спадкове майно, а саме будинковолодіння, віднесене до колгоспного двору, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачами, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності на житловий будинок є законними та обґрунтованими, однак розмір частки, про визнання якої просить позивач не відповідає розміру частки, на який мала право спадкодавець і на який відповідно має право позивачка як її спадкоємець, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial