Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним і скасувати Рішення № 3147-40/2019 від 05.04.2019 року 40-ої сесії VIIдемократичного скликання Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області в частині вилучення з користування [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області. В обґрунтування позову зазначає, що 21 березня 2019 року [PERSON] звернувся до Давидівської сільської ради з заявою, в якій просив вилучити з його користування земельну ділянку площею 0,25 та для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області. Рішенням №3147-40/2019 від 05.04.2019 року 40-ої сесії VII демократичного скликання Давидівської сільської ради Об`єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області було, зокрема, вилучено з користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області (далі - Рішення про вилучення земельної ділянки). Про ухвалення Давидівською сільською радою Рішення про вилучення земельної ділянки Позивач 1 і Позивач 2 дізналися 25.06.2021 року після отримання Позивачем 1 витягу з Рішення про вилучення земельної ділянки, що підтверджується підписом Позивача 1 у реєстрі виданих рішень 40-ої сесії від 05.04.2019 р. Вважаємо Рішення про вилучення земельної ділянки незаконним та таким, що порушує надані нам законом права землекористувачів. У відповідності до ч. 3 ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. У відповідності до ч. 4 ст. 142 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. У відповідності до ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають певні категорії осіб, до яких [PERSON] не належить. Отже, вилучена у [PERSON] земельна ділянка, на підставі Рішення про вилучення земельної ділянки, не могла перебувати у його постійному користуванні. Додатковим підтвердженням цієї обставини є лист-відповідь Давидівської сільської ради від 22.07.2021 року №2445 на адвокатський запит адвоката Шали Р. М. від 19.07.2021 року, в якому зазначено, що Давидівською сільською радою рішень щодо передачі з комунальної власності в користування земельної ділянки площею 0,25 га гр. [PERSON] за період з січня 2017 року по сьогодні не приймалось. Таким чином, земельна ділянка площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області, яку згідно з Рішенням про вилучення земельної ділянки було вилучено у [PERSON] , не перебувала у його постійному користуванні, відповідно, не могла бути вилучена з його користування на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким є Давидівська сільська рада. Ухваливши Рішення про вилучення земельної ділянки, яка не перебувала у постійному користуванні [PERSON] , Давидівською сільською радою були перевищені надані їй Земельним кодексом України, як органу місцевого самоврядування, повноваження у галузі земельних відносин. З 1990 року, коли між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, і дотепер останні безперервно використовують земельну ділянку площею 0,25 га, яку було вилучено у [PERSON] на підставі Рішення про вилучення земельної ділянки, для вирощування сільськогосподарської продукції для власних потреб. Підтвердженням багаторічного безперервного використання родиною позивачів земельної ділянки площею 0,25 га, яку було вилучено у [PERSON] на підставі Рішення про вилучення земельної ділянки, для вирощування сільськогосподарської продукції для власних потреб, є лист мешканців села Волиця старості Чишківського старостинського округу [PERSON] від 15.07.2021 року. Позивачі будучи фактичними володільцями та користувачами земельної ділянки разом з [PERSON] , не відмовлялися від прав володіння і користування земельною ділянкою площею 0,25 га, яку було вилучено у [PERSON] на підставі Рішення про вилучення земельної ділянки. У відповідності до ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та на підставі вимог Земельного кодексу України, якими регламентовано умови безоплатної передачі громадянам земельних ділянок, які перебувають у їхньому користуванні, із земель державної та комунальної власності, Позивачі мають намір звернутися до Давидівської сільської ради з заявами про безоплатну передачу у їхню власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, яка була вилучена у [PERSON] на підставі Рішення про вилучення земельної ділянки, та яка впродовж тривалого багаторічного періоду використовується Позивачами та [PERSON] для вирощування сільськогосподарської продукції для особистих потреб. Внаслідок ухвалення Давидівською сільською радою незаконного Рішення про вилучення земельної ділянки право, надане законом Позивачам на безоплатну передачу вказаної земельної ділянки у їхню власність для ведення особистого селянського господарства, може бути ос порене Давидівською сільською радою на тій підставі, що Позивачі нібито втратили право користування вказаною земельною ділянкою у зв`язку з її вилученням з користування у [PERSON] , тому не можуть претендувати на її приватизацію. Просять позов задоволити. 06.08.2021 року провадження у справі відкрито. 06.08.2021 року вжито заходи забезпечення позову. 18.10.2021 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, в якому відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим, якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача є заперечення проти задоволення заявлених вимог, вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що заявлені без урахування вимог чинного законодавства України. Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регламентований главою 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідач вважає, що сесія Давидівської сільської ради при розгляді заяви Позивача діяла правомірно та в межах своїх повноважень. Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. З огляду на вищенаведене, позовні вимоги ухвалити рішення, яким визнати незаконним і скасувати рішення № 3147-40/2019 від 05.04.2019 року 40-ої сесії VII демократичного скликання Давидівської сільської ради в частині вилучення з користування [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області побудовані на неправильному застосуванні норм матеріального права та такі, що суперечать земельному законодавству та принципам місцевого самоврядування, а тому позов не підлягає до задоволення. Просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] на адресу суду подала заяву, згідно якої позов підтримує, вважає позовні вимоги позивачів законними та обґрунтованими, просить такий задоволити. 19.11.2021 року підготовче судове засідання у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - Шала Р.М. позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить такий задоволити у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився на адресу суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з рішення № 3147-40/2019 року від 05.04.2019 року «Про вилучення з користування гр. . [PERSON] земельної ділянки для ведення ОСГ в с. Волиця, заслухавши [PERSON] , який зачитав заяву жителя м. Львів-Винники, гр. [PERSON] про вилучення з користування земельної ділянки, площею 0,2500 га в с. Волиця Пустомитівського району, взявши до уваги пропозиції комісії з питань земельних відносин, будівництва, архітектури та просторового планування, вирішено вилучити з користування гр. [PERSON] земельну ділянку, площею 0,2500 га для користування особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області. Позивачем долучено до справи заяву [PERSON] адресовану Давидівській сільській раді від 21 березня 2019 року, згідно якої останній просить вилучити з його користування земельну ділянку, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області. Дана заява ним написана власноручно, на що покликається і самі позивачі, даний факт ними не оспорюється. Згідно довідки від 16.04.2021 року № 41 [PERSON] , який проживає [ADDRESS] на території Давидівської сільської ради Львівського району є власником земельних ділянок площею 0,2735 га в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,25000 га та 0,0237 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно відповіді на адвокатський запит адвоката Шали Р.М. від 22.07.2021 року № 2445 зазначено, що Давидівською сільською радою рішень щодо передачі з комунальної власності в користування земельної ділянки площею 0,25 га [PERSON] за період з січня 2017 року по сьогодні (22.07.2021р.) не приймалось. Відповідно до довідки Давидівської сільської ради об`єднаної територіальної громади Чишківського старостинського округу Пустомитівського району Львівської області від 11.06.2019 року № 654 [PERSON] дійсно проживає за адресою [ADDRESS] та користується земельною ділянкою площею 0,5235 га. В судовому засідання на задоволення клопотання сторони позивача було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили в судовому засіданні, що є сусідами позивачів та їм достеменно відомо, що останні на даний момент користуються земельною ділянкою, обробляють її. Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) розпорядження землями територіальних громад, а також передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до ч. 2 статті 59 Закону України,"Про місцеве самоврядування в Україні", рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст.142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Позивачем долучено до справи заяву [PERSON] адресовану Давидівській сільській раді від 21 березня 2019 року , згідно якої останній просить вилучити з його користування земельну ділянку, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства в с. Волиця Пустомитівського району Львівської області. Дана заява ним написана власноручно, на що покликається і самі позивачі, даний факт ними не оспорюється. Згідно відповіді на адвокатський запит адвоката Шали Р.М. від 22.07.2021р оку № 2445 зазначено, що Давидівською Сільською радою Львівської області було повідомлено, що Давидівською сільською радою рішень щодо передачі з комунальної власності в користування земельної ділянки площею 0,25 га [PERSON] за період з січня 2017 року по сьогодні (22.07.2021р.) не приймалось. Дана обставина не може слугувати підставою для скасування оспорюваного позивачами рішення, окрім того містить чітко визначені часові рамки прийняття рішення про надання у користування [PERSON] земельної ділянки. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією України. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши такі обставини, здійснюючи системний аналіз норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що сільська рада діяла в межах визначених законом повноважень, при винесенні рішення № 3147-40/2019 року від 05.04.2019 року, а тому підстав для його скасування не вбачає, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed