Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просять визнати недійсним договір дарування № 1292 від 31.08.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . Позов обґрунтовують тим, що відповідачі 31.08.2017 уклали між собою договір дарування № 1292, який було посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Дудою І.М., відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . Водночас, позивач [PERSON] ще 03.06.2014 звернувся до суду з позовом про виділення йому в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є співвласником вказаного житлового будинку, який складається з 3-х житлових кімнат, коридорів та кухні. Позивачам належить 5/6 частин цього будинку, а власником 1/6 частини будинку є відповідач [PERSON] . Оскільки між ними виникають суперечки і непорозуміння з приводу користування спільною часткового власністю і згоди про виділення йому в натурі частки між ними не досягнуто, просив суд виділити йому 1/6 частки житлового будинку [ADDRESS] , як об`єкта нерухомого майна. Оскільки виділ 1/6 частини житлового будинку є технічно неможливим, згідно висновку експерта, [PERSON] , 20.05.2016 подав заяву про зміну предмету позову. 20.03.2017 [PERSON] , знову подав заяву про зміну предмету позову, в якій зазначив, що вони не дають йому можливості вільно користуватися належним йому майном. Перед поданням даної заяви до суду він самовільно, без згоди інших співвласників житлового будинку, без виготовлення проектної документації, з порушенням існуючих будівельних норм, передбачених розділом ДБН України захопив житлову кімнату, розміром 14,2 кв. м, з якої обладнав окремий вхід прямо на подвір`я, знищивши вікно, і на це місце влаштував двері, над якими прикріпив дашок, чим порушив зовнішній вигляд будинку. За вказаною в позові заявою [PERSON] розгляд тривав до 05.07.2018, і рішенням Яворівського районного суду Львівської області в задоволенні його позову було відмовлено. Вони пропонували [PERSON] виплатити компенсацію за його частку в розмірі 1/6 або, щоб він компенсував їм 5/6 частин в спільній частковій власності, однак на жодний із варіантів він не погодився. В червні 2016 вони подали позов до суду про припинення права власності [PERSON] на 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017 їх позов було задоволено та припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину спірного житлового будинку. Дане рішення було оскаржене в апеляційному порядку та рішенням Апеляційного суду від 07.06.2017 було скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в позові. В червні 2017 року вони подали касаційну скаргу, яка була задоволена, рішення апеляційного суду Львівської області від 07.06.2017 було скасоване та залишено в силі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017. Ще в період розгляду справи в Яворівському районному суді Львівської області [PERSON] намагався в спірний будинок, без їхньої згоди свого сина [PERSON] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05.07.2018 за позовом [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком йому було повністю відмовлено. Під час знаходження на розгляду в Яворівському районному суді даного позову, [PERSON] уклав договір дарування 1/6 частини спірного житлового будинку. Як обдарований і дарувальник, на момент здійснення цієї угоди знали про знаходження будинку в спорі і розгляду їх позову в суді. Вчинивши даний договір, відповідач [PERSON] , продовжував підтримувати в суді позов про встановлення порядку користування житловим будинком, вже не будучи власником цієї частини житлового будинку. Вчиняючи договір дарування 1/6 частини житлового будинку [PERSON] , добре знав, що на цей час в Яворівському районному суді Львівської області є його позов, щодо цього житлового будинку, але цей факт умисно скрив від нотаріуса, який вчинив договір дарування. Про наявність спору в суді щодо будинку було добре відомо і обдарованому [PERSON] . Вони двоє замовчували в нотаріальній конторі про укладення договору дарування, чим істотно порушили умови договору, який двоє підписали та погодилися з умовами про те, що обставини викладені в договорі відповідають дійсності. Цей правочин укладений ними без наміру вчинення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Крім цього, про фіктивність укладення договору також свідчить, що територіальним управління Державної судової адміністрації України [PERSON] 31.08.2017 виплачено 99018,00 грн. в рахунок вартості 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] , які знаходилися на депозитному рахунку судової адміністрації. Таким чином грошову компенсацію за 1/6 частину житлового будинку [PERSON] отримав, не будучи вже власником даної частини, та не повідомив про вчинений правочин територіальне управління Державної судової адміністрації у Львівській області, підтвердивши фіктивність укладення угоди. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено Кондратьєву Н.А. Ухвалою судді від 17.10.2019 позовну заяву [PERSON] та [PERSON] залишено без руху, надано сторонам строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 25.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б. В підготовче судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання не прибули, однак ними подані заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дида І.М.в судове засідання не прибув, однак подав листа, в якому зазначив, що під час посвідчення договору дарування ним було встановлено дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Під час посвідчення правочину, перевірено відсутність заборони відчуження або арешту нерухомого майна та відсутність обтяження цього нерухомого майна іпотекою, що підтверджується витягами за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданими з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та перевірено відсутність податкової застави, що підтверджується витягом наданим з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, які зберігаються у справі нотаріуса. Всі примірники правочину підписані сторонами правочину власноруч перед вчиненням посвідчувального напису. Підпис сторін правочину на примірнику зіставлені з їх підписами у паспорті. При вчиненні нотаріальної дії нотаріусом встановлено особу учасників цивільних відносин за паспортом, що унеможливлює будь-які сумніви щодо осіб, які підписали правочин. Наведене свідчить, що правочин був укладений та нотаріально посвідчений законно, відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області в судове засідання не прибув, однак подав письмові пояснення де зазначив, що відповідно до рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017 у справі № 460/3003/16-ц, яке постановою Верховного Суду від 13.02.2019 залишено в силі, 05.09.2019 територіальним управлінням виплачено [PERSON] вартість 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] в розмірі 99018,00 грн., які знаходилися на депозитному рахунку територіального управління. Справу просить проводити у його відсутності, вирішення даного спору покладається на розсуд суду. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути праву за відсутності учасників справи та їх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 01.02.2022, є дата складення повного судового рішення - 10.02.2022. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановив суд, позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 5/6 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що не оспорюється сторонами. Також судом встановлено, що співвласником 1/6 частини даного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.2011 був відповідач [PERSON] . Між сторонами, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як співвласниками вказаного житлового будинку виникали непорозуміння та суперечки з приводу користування цим майном і згоди щодо виділення в натурі належної їм частки. В 2016 році [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017 позов було задоволено, припинено право власності [PERSON] на 1/6 частину спірного житлового будинку та вирішено перерахувати на рахунок [PERSON] вартість 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] в розмірі 99018,00 гривень, які знаходяться на депозитному рахунку Яворівського районного суду Львівської області. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07.06.2017 рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017 було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Постановою Верховного Суду від 13.02.2019 рішення апеляційного суду Львівської області від 07.06.2017 було скасоване та залишено в силі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017. Також судом встановлено, що 03.06.2014 [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком, в якому рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05.07.2018 було відмовлено. Дане рішення постановою Львівського апеляційного суду від 09.04.2019 залишено без змін. В період розгляду даних справ в судах, 31.08.2017 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 4 даного договору [PERSON] засвідчив, що судових спорів щодо відчужуваної частини житлового будинку немає, реконструкція частини чи вцілому житлового будинку, чи переобладнання, перепланування не здійснювалося; внаслідок дарування частини житлового будинку не порушено права та законні інтереси інших осіб. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до платіжного доручення № 130 від 05.09.2019 на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2017 у справі №460/3003/16-ц, яке постановою Верховного суду від 13.02.2019 залишено в силі, Територіальним управлінням державної судової адміністрації у Львівській області виплачено 99018,00 грн, які знаходилися на депозитному рахунку територіального управління . Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно норм ч. ч. 1, 3 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Також кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). У постановах Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 та від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17 зроблений висновок про те, що з конструкції ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що відчужуючи частину спірного будинку [PERSON] був обізнаний про перебування на розгляді у Верховному суді цивільної справи за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частину у спільному майні та виплату грошової компенсації. Про фіктивність оспорюваного договору дарування та відсутність наміру у відповідачів створити правові наслідки, обумовлені цим договором, свідчить те, що [PERSON] на час укладення договору був позивачем у справі до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є підставними, обґрунтованими та підтверджені належними і допустимими доказами. Крім того, відповідно норм до ст. 200 Цивільного процесуального кодексу Україниза результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Проаналізувавши надані сторонами пояснення та докази, обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачами позову є додатковою підставо для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити, визнати недійсним договір дарування № 1292 від 31.08.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1536,00 грн. Судовий збір сплачено в розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір». Оскільки відповідачі до початку розгляду справи по суті позов визнали, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Зважаючи на наведене з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути по 384,20 грн з кожного на користь [PERSON] , що становить 50% сплаченого ним удового збору за подання позовної заяви, а решту 50% судового слід повернути позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: approved