Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - АК «Кредобанк») звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором N CL-260707 від 07.02.2020 у розмірі 153063,12 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 98706,41 грн., заборгованості за відсотками - 54356,71 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2295,95 та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 15306,31 грн. Позов обґрунтовувався тим, що 07.02.2020 [PERSON] уклала з АТ «Кредобанк» кредитний договір N CL-260707. Відповідно до умови якого банк зобов`язувався надати відповідачу як позичальнику кредит, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання, однак в порушення умов договору свого обов`язку не виконала, внаслідок чого станом на 19.05.2021 утворилась заборгованість у розмірі 153063,12 грн. Також зазначив, що 07.02.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] . Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу з [PERSON] від 10.12.2004. В анкеті-заяві N CL-260707 зазначено про те, що шляхом підписання цієї Анкети-заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. З огляду на те, що на момент укладення кредитного договору [PERSON] перебувала у шлюбі, [PERSON] є солідарним відповідачем іншого подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 у справі N 205/5882/18. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 17.11.2021 провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, відзиву на позовну заяву суду не надали. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 07.02.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір N CL-260707, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 100 000,00 грн. на строк до 06.02.2025 зі сплатою відсотків за користування кредитом за процентною ставкою 55 % річних (п. 2.1, п. 2.3, п. 4.1 Договору). В силу п. 3.3.3 Договору банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини та/або припинити кредитування позичальника, серед інших, у випадку: порушення позичальником істотних умов кредитного договору. За змістом пунктів 6.1., 6.2. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до Графіку платежів (Додаток N 1 до цього кредитного договору). Всього позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 4970 гривень щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору. Перший та останній платежі можуть відрізнятися за розміром суми щомісячного платежу. Щомісячні платежі з 07.02.2020 по 06.02.2025 погашаються в однаковому порядку. Відповідно до пункту 6.9. кредитного договору банк у випадках, передбачених п. 3.3. кредитного договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Пунктом 6.10. кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9. кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно пунктів 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору) протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку (п. 6.9. Кредитного договору). Також відповідачем [PERSON] 07.02.2020 підписано паспорт споживчого кредиту до укладення договору про споживчий кредит, який додано позивачем до позову. Розділом 3 паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме: тип кредиту - кредит; суму/ліміт кредиту 100000 гривень; строк кредитування 60 місяців; мета отримання кредиту - поточні потреби; спосіб та строк надання кредиту у безготівковому порядку, в день підписання сторонами кредитного договору. Відповідно до розділу 4 вказаного паспорта передбачено проценту ставку 55 відсотків річних; тип процентної ставки фіксована, метод розрахунку факт/360, схема ануїтет; загальні витрати за кредитом 198297,03 гривень; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 298297,03 гривень; реальну річну процентну ставку 71.19 %. Розділом 5 вказаного паспорта визначений порядок повернення кредиту 60 ануїтетних платежів по 4970 гривень щомісячно, кожного числа, що відповідає даті укладення договору відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладання договору. Відповідно до меморіального ордеру №7298860 від 07.02.2020 надало [PERSON] кредитні кошти у розмірі 100 000,00 грн. Згідно з наданим суду розрахунком заборгованості, станом на 19.05.2021 утворилась заборгованість у розмірі 153063,12 грн., з яких: 98706,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 54356,71 грн. - заборгованість за відсотками. З досудової вимоги за вих. N 31/2021 від 27.04.2021, вбачається, що АТ "Кредобанк" вимагав від [PERSON] дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за цим Кредитним договором, у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги, у розмірі 149079,62 грн. та попередив, що у разі невиконання даної вимоги, банк змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення заборгованості в судовому порядку. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилом частини другої статті 1046 ЦК України, яка застосовується до відносин за кредитним договором відповідно до частини першої статті1054 цього Кодексу, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 526цього Кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту N CL-260707 від 07.02.2020 станом на 19.05.2021 утворилась заборгованість у розмірі 153063,12 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту - 98706,41 грн., заборгованості за відсотками - 54356,71 грн. Як вбачається з вказаного розрахунку, відповідач [PERSON] прострочила сплату процентів та частину кредиту на строк більше одного календарного місяця і утворилась заборгованість за наданим кредитом, тому у позивача виникло право на вимогу про дострокове повернення суми заборгованості відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 6.9. кредитного договору. Виходячи з встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, які виникли з укладеного кредитного договору, беручи до уваги, що позивачем надано достатні докази виникнення зобов`язання з укладеного кредитного договору та їх неналежного виконання відповідачем [PERSON] , наслідком якого є обов`язок відповідача повернути всю суму кредиту та сплатити відсотки, суд погоджується з доводами позивача і вважає правильним стягнути з відповідача [PERSON] загальну суму заборгованості за кредитом в розмірі 153063,12 грн. В іншій частині позовних вимог, а саме солідарного стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити з наступних підстав. В обґрунтування позовних вимоги до [PERSON] , позивач посилається на те, що кредит було взято [PERSON] в інтересах сім`ї, а отже її чоловік може бути співвідповідачем навіть без укладення договору поруки. При цьому, позивач посилається на правову позицію, висловлену КЦС ВС у справі N 205/5882/18 від 07.10.2020. Суд вважає таку позицію позивача помилковою виходячи із такого. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів про те, що на момент укладення кредитного договору № CL-260707 від 07.02.2020, відповідач [PERSON] взагалі перебувала в офіційному шлюбі. Наявність штампу в паспорті не виключає можливості існування судового рішення про розірвання шлюбу. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що подружжя (якщо вони і перебували на той час в шлюбі) проживали разом і взяті [PERSON] кошти дійсно були витрачені в інтересах сім`ї. Доказів протилежного стороною позивача не надано. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про обізнаність відповідача [PERSON] про існування вказаного вище кредитного договору та того, що на час укладення кредитного договору відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали як подружжя. За умовами кредитного договору CL-260707 від 07.02.2020 метою отримання [PERSON] коштів у кредит було використання їх на поточні потреби. Будь-яких доказів використання відповідачем [PERSON] в інтересах та на потреби сім`ї коштів, отриманих за вказаним кредитним договором, позивачем суду не надано. Таким чином, у задоволення позову АТ «Кредобанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, слід відмовити. Задовольняючи позов, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім та документально підтвердженні судові витрати, що становлять 2295,95 грн. судового збору. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу керується ч. 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно з якою судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2021між адвокатським об`єднанням «Бізнес і право» та АТ «Кредобанк» укладено договір про надання правової допомоги. Окрім Договору, ордеру, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії та копії довіреності №11821 матеріли не містять даних про обґрунтування розміру витрат позивача на правничу допомогу та реальність їх понесення АТ "Кредобанк". Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі N 379/1418/18 (провадження N 619124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт прийманняпередачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Проаналізувавши надані суду документи в обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу, норми процесуального закону та позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту понесення ним витрат на правничу допомогу. Отже, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні на його користь з відповідача витрат на професійну правову допомогу за необґрунтованості заявленого їх розміру. На підставі наведеного,

Outcome: partial