Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

14.06.2021 року до Оратівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , який проживав і був зареєстрований до дня смерті в [ADDRESS] , після смерті якого відкрилася спадщина. [PERSON] є спадкоємцем померлого, а саме дочкою померлого. Також спадкоємцем померлого за законом, що прийняла спадщину є дружина померлого [PERSON] . Родинний зв`язок між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження та рішенням Мінського районного суду м. Києва від 21.12.1998 року по справі № 2-4975/1998. На момент відкриття спадщини у [PERSON] було відсутнє рішення Мінського районного суду м. Києва, а тому остання не мала можливості підтвердити нотаріусу родинний зв`язок з померлим внаслідок зміни свого прізвища та по батькові. Отримати вказане судове рішення протягом встановленого законом шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у позивача не було можливості внаслідок карантинних обмежень, викликаних пандемією COVID-19. Після отримання позивачем копії рішення Мінського районного суду м. Києва від 21.12.1998 року та звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, останній повідомила про пропущення [PERSON] терміну для подачі заяви про прийняття спадщини. Таким чином, позивач просила суд визначити додатковий строк для подачі заяви до нотаріальних органів про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 07.09.2021 року. Ухвалою суду від 07.09.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 141/413/21 на тридцять днів з ініціативи суду, а також оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні та призначити справу № 141/413/21 до розгляду на 30.09.2021 року. Підготовче судове засідання призначене на 30.09.2021 року відкладено на 21.10.2021 року у зв`язку з неявкою відповідача. Підготовче судове засідання, призначене на 21.10.2021 року, не відбулось та було відкладено на 16.11.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді. Ухвалою суду від 16.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі 141/413/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 грудня 2021 року. Судове засідання призначене на 14.12.2021 року відкладено на 18.01.2022 року, у зв`язку з неявкою сторін. Судове засідання, призначене на 18.01.2022 року, не відбулось та було відкладено на 17.02.2022 року, у зв`язку з відпусткою судді. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання 17.02.2022 року не з`явилася. При цьому, 28.12.2021 року на адресу Оратівського районного суду Вінницької області надійшла заява представника позивача адвоката Дороніна Д.В., згідно якої останній просить розглядати справу без участі позивача та її представника. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання 17.02.2022 року не з`явилася. При цьому, 16.02.2022 року на адресу Оратівського районного суду Вінницької області надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без участі відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.02.1985 року, [PERSON] народилася [INFO] , в графі «Батько» зазначено [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.05.2020 року, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 21.12.1998 року, дано згоду [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Фастів, Київської області на удочеріння [PERSON] , [INFO] , внесено зміни в актовий запис, змінивши та надавши неповнолітній [PERSON] прізвище [PERSON] , по батькові [PERSON] . Як вбачається із спадкової справи № 81/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , справу розпочато 16.09.2020 року за заявою дружини [PERSON] . [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , грошові вклади з належними відсотками і компенсаціями, що поміщені ТВБВ № 10026/020 Філію - Головне управління по м. Київ та Київській області АТ "Ощадбанк" на наступних рахунках: № [NUMBER] сума залишку 50000,00 грн; № [NUMBER] сума залишку 3133,27 грн, а також грошовий вклад з належними відсотками і компенсаціями, що зберігаються у АТ "Райффайзен Банк Аваль" на поточному рахунку [NUMBER] , залишок коштів на якому станом на 24.12.2020 року складає 8022,56 доларів США. Постановою приватного нотаріуса Оратівського районного нотаріального округу Дронової В.О. № 45/02-31 від 09.06.2021 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визначаючись щодо встановлених обставин справи та спірних правовідносин, суд керується наступним. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто, за загальними правилами, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, зокрема пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року по справі №565/1145/17. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. При цьому, посилання позивача на запровадження карантину, як причину пропуску строку, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Так, Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року в Україні було запроваджено карантин. Внаслідок карантинних обмежень було зупинено рух громадського транспорту, зокрема міжобласного сполучення, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень. При цьому, шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини тривав з 25.05.2020 року по 24.11.2020 року включно, тобто карантинні обмеження впровадили перед закінченням шестимісячного строку. Разом з тим, листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» було рекомендовано на період дії карантину в усіх державних нотаріальних конторах доцільно обмежити прийом громадян, зокрема не допускати скупчення людей у приміщенні контори. Прийом громадян здійснювати виключно для вчинення невідкладних нотаріальних дій, пов`язаних з можливим пропуском передбачених законодавством строків, а також порушенням прав громадян, за попереднім записом в телефонному режимі. Для здійснення прийому громадян в державних нотаріальних конторах за можливості запровадити чергування відповідно до встановленого графіку. Приватним нотаріусам рекомендовано також обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії. Надання консультацій та роз`яснень з питань вчинення нотаріальних дій має відбуватися дистанційно засобами телефонного зв`язку, або шляхом електронного листування. На час обмеження прийому громадян у всіх державних нотаріальних конторах мають бути розміщені скриньки «Для звернень громадян» та відповідні оголошення у доступних для цього місцях. Також необхідно провести активну інформаційну компанію серед населення з рекомендаціями утриматися від звернень до державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів без нагальної на те потреби на час дії карантину. Умовою крайньої необхідності, на думку суду і є відкриття спадщини, коли минає 6-місячний строк, що є необхідним для того, щоб убезпечити громадян від порушень їх прав у разі пропуску строків. Отже, з наведеного вище роз`яснення вбачається, що нотаріуси працювали в період карантину та мали можливість вчиняти невідкладні нотаріальні дії. При цьому, 26 березня 2020 року Вища рада правосуддя ухвалила рішення "Про доступ до правосуддя в умовах пандемії гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та рекомендувала судам неухильно дотримуватися приписів постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 щодо запровадження карантину з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19, а також надала судам такі рекомендації: - безперервно здійснювати судочинство у невідкладних справах, які визначені процесуальними кодексами та судами (суддями), з дотриманням балансу між правом на безпечне довкілля для суддів, сторін у справах та правом доступу до правосуддя; - за можливості проводити судові засідання в режимі реального часу у мережі Інтернет; - на час дії карантину організувати гнучкий графік роботи суддів та працівників апаратів судів, зборам суддів встановити чергування суддів для вирішення невідкладних процесуальних питань та невідкладних справ в особливих видах проваджень; - обмежити доступ у судові засідання осіб, які не є учасниками проваджень; - судові засідання проводити з використанням суддями та сторонами у справах засобів індивідуального захисту; - здійснювати опрацювання кореспонденції в електронному вигляді; - за наявності технічної можливості забезпечити працівникам апарату суду умови для виконання посадових обов`язків дистанційно; - довести до відома учасників судових процесів можливість відкладення розгляду справ у зв`язку з карантинними заходами. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою принципу верховенства права є право на звернення до суду, що передбачено статтею 55 Конституції України та гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд). Крім того, статтею 64 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У Конституції наголошується, що право на справедливий суд не може бути обмежене в умовах воєнного та надзвичайного стану. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Отже, право на справедливий суд також не може бути обмежено, проте, визначаючи справедливий баланс між правом особи на безпечне для життя і здоров`я довкілля та правом на справедливий суд, слід зазначити про пріоритет природного права особи на життя та безпечне довкілля, яке визнається усіма цивілізованими народами і націями та є загальним спадком європейської правової традиції, позитивний обов`язок щодо забезпечення якого на території України покладено на Державу Україна. Так, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1 Конституції України). В умовах пандемії українські суди працюють незалежно від інстанції чи юрисдикції, ставлячи життя і здоров`я людини як найвищу соціальну цінність на перше місце, забезпечують і гарантують людям насамперед право на життя і здоров`я, а також право на захист - тобто право на справедливий суд. Адже Основний Закон України визначає, що діяльність судів не може бути припинена навіть в умовах військового або надзвичайного стану. Крім того, суд звертає увагу позивача та її представника, що матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] , у зв`язку із запровадженням карантину була позбавлена можливості подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в інший, передбачений законом спосіб, без особистої присутності у нотаріуса (поштове відправлення, видача на уповноважену особу довіреності на вчинення від свого імені необхідних дій тощо) у передбачений законом шестимісячний строк. Також суд зауважує, що заява про видачу копії рішення Мінського районного суду м. Києва від 21.12.1998 року по справі № 2-4975/98, подана нею до Оболонського районного суду м. Києва 12.05.2021 року, копію рішення суду отримано [PERSON] 02.06.2021 року, тоді як [PERSON] помер [INFO] , а шестимісячний строк для прийняття спадщини якого сплив 24.11.2020 року, тобто ще до подачі заяви про видачу відповідної копії рішення Мінського районного суду м. Києва, і лише в червні 2021 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Отже, викладені у позові доводи позивача про поважність причин пропуску шестимісячного строк для подання заяви про прийняття спадщини не заслуговують судом на увагу. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вказане, та той факт, що позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б об`єктивно підтверджували і свідчили про поважність причин пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , пов`язаних з існуванням у неї об`єктивних, непереборних чи істотних труднощів, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем, до стягнення з відповідача не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed