Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, визнання за позивачем права власності на 1/10 частку квартири. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: припинити право власності [PERSON] на 1/10 частку квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 72 274,00 грн компенсації вартості 1/10 частки квартири за адресою: [ADDRESS] за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у м.Києві. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . 12 січня 1979 року виконавчим комітетом Дарницької районної Ради народних депутатів міста Києва [PERSON] , сім`я якого складалася з п`яти осіб, був виданий ордер №2095 серія Б на зайняття трикімнатної квартири загальною площею 40,61 кв.м у окремій квартирі [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Дарницької районної Ради народних депутатів від 11 вересня 1978 року №657. 14 лютого 2007 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво згідно з розпорядженням №70-756 від 14 лютого 2007 року, про право власності на житло, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (тобто по 1/5 частині кожному). Квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 60,85 кв.м. [INFO] померла матір позивача [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 23 липня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №1-25 [PERSON] успадкувала після [PERSON] 1/10 частку від 1/5 частини спірної квартири, на іншу 1/10 частку квартири свідоцтво про право на спадщину ще не видане. [INFO] помер [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 24 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №6-1130, [PERSON] успадкувала після батька [PERSON] 1/5 частку спірної квартири. Згідно свідоцтва, виданого 10 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І.Є. та зареєстрованим у реєстрі за №1993, [PERSON] придбала на електронних торгах 1/5 частину спірної квартири, що належала на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу 1/5 частини квартири від 05 лютого 2021 року вбачається, що позивач придбала у [PERSON] належну йому на праві власності 1/5 частину спірної квартири. Таким чином, позивачу на праві власності належить 9/10 частин квартири [ADDRESS] . На решту 1/10 частини спірної квартири за законом має право [PERSON] , однак свідоцтва про право на спадщину за законом він не отримував, від свого права на частку у спадковому майні не відмовлявся, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відсутні відомості про реєстрацію відповідачем права на частку у спадковому майні. Таким чином, відповідачу на даний час належить 1/10 частка спадкового майна після смерті [PERSON] , а саме 1/10 частка спірної квартири. Через неприязні відносини, що склались між сторонами, позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідач відмовляється від пропозиції позивача належним чином оформити право власності та викупити частку квартири, що, в свою чергу перешкоджає позивачу розпорядитися квартирою та користуватися своїм конституційним правом. Зважаючи на те, що частка відповідача у спірному майні є незначною (6,085 кв. м) і не може бути виділена в натурі, так як квартира трикімнатна, житлова площа якої становить 41,7 кв.м, у тому числі 1-а кімната 13,4 кв.м, 2-а кімната 18,0 кв.м, 3-я кімната 10,3 кв.м, і на частку відповідача неможливо виділити як житлову площу, так і площу місць загального користування, позивач просить припинити право власності [PERSON] на 1/10 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , і визнати за позивачем право власності на 1/10 частки у вказаній квартирі, стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію, яка згідно звіту про оцінку майна щодо актуальної ринкової вартості 1/10 частки вказаної квартири станом на 10 червня 2021 року становить 72 274,00 грн, яку позивач згодна виплатити відповідачу за належну йому частку спірної квартири та які позивач внесла на депозитний рахунок ТУ ДСА в місті Києві. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (а.с.125-127) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 09 серпня 2021 року витребувано з Десятої київської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи №182/2010, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (а.с.140, 144-145) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.195-196) Представник позивача [PERSON] - адвокат Кранц К.В. в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви в повному обсязі та просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснила, що через неприязні стосунки між сторонами позивач позбавлена можливості користуватись своєю власністю, відповідач відмовляється продати належну йому частку квартири. Зазначила, що позивачем внесені кошти на депозитний рахунок - як компенсація вартості частки квартири. Також представник позивача пояснила, що місце проживання відповідача невідоме, відповідач є боржником за багатьма кредитними зобов`язаннями, на адресу квартири приходять вимоги щодо погашення заборгованості. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що відповідач два з половиною роки відбував покарання в місцях позбавлення волі, після звільнення - у 2013 році обікрав позивача. Зазначила, що відповідач фактично не проживає в спірній квартирі приблизно 10 років, в останнє з`явився у 2015 році. Де відповідач проживає, позивачу не відомо. Іншого житла відповідач у власності не має. В спірній квартирі проживає позивач з дитиною. Позивач є матір`ю одиначкою, їй важко сплачувати комунальні послуги, а через те, що спадщина відповідачем не оформлена, позивач позбавлена можливості продати квартиру, щоб придбати житло меншої площі для проживання. Також зазначила, що вона не пропонувала відповідачеві придбати в нього успадковану ним частку квартири. Місце перебування відповідача позивачеві не відоме, контакти відсутні. Відповідач [PERSON] був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином - за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте в судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 9/10 частин квартири [ADDRESS] . Так 1/5 частка вказаної квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 2007 року, виданого Дніпровською районною у м.Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження №70-756 від 14 лютого 2007 року (а.с.74), 1/10 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 23 липня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за №1-25 (а.с.76,77); 1/5 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 24 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №6-1130 (а.с.79, 81); 1/5 частка - на підставі свідоцтва, виданого 10 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І.Є., зареєстрованого в реєстрі за №1993, яку [PERSON] придбала на електронних торгах (протокол електронних торгів №425297 від 12 серпня 2019 року) (а.с.82, 83); 1/5 частка - на підставі договору купівлі-продажу 1/5 частини квартири від 05 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №103 (а.с.84, 85). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира складається з трьох кімнат - 13,4кв.м., 18,0кв.м. та 10,3кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи та лоджії. Жила площа квартири - 41,7кв.м., загальна площа - 60,85кв.м. (а.с.86-87). Зі змісту наявних в матеріалах справи актів від 14 листопада 2014 року, від 11 листопада 2016 року, від 10 березня 2017 року, від 01 листопада 2017 року, від 28 березня 2018 року, від 31 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. (а.с.88, 90-94) Як убачається з матеріалів спадкової справи (копія якої долучена до матеріалів справи), заведеної щодо майна померлої [PERSON] , остання померла [INFO] (а.с.161-зворот). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. (ч.3 ст. 1268 ЦК України) Згідно положень ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно наявних в матеріалах справи довідок від 02 грудня 2009 року місце проживання спадкодавця та спадкоємців - сторін у справі було зареєстровано в квартирі [ADDRESS] . (а.с.162-зворот, 163) Згідно положень статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 23 липня 2014 року приватним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, спадковим майном за яким є 1/5 частка квартири [ADDRESS] . Вказане свідоцтво видано [PERSON] на 1/10 частку квартири. Свідоцтво про право на спадщину на 1/10 частку квартири не видане. Другим спадкоємцем за законом у свідоцтві вказаний [PERSON] - син спадкодавця. (а.с.187) Таким чином, не зважаючи на належність спадкоємцеві спадщини з часу її відкриття, законодавчо визначений обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод. Відповідно до положень ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 ЦК України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] не видавалось, державна реєстрація за відповідачем в установленому законом порядку права власності на 1/10 частку спірної квартири проведена не була (а.с.96-98). Виходячи з частки квартири, на яку не видано свідоцтво про право на спадщину за законом, розміру 1/10 частки квартири відповідають 6,08кв.м. загальної площі та 4,17кв.м. житлової площі спірної квартири, отже виділ в натурі 1/10 частки квартири є не можливим. Відповідно до статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно із ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-68цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі № 263/13236/16-ц. Отже право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Так, виходячи з технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості слід дійти висновку, що 1/10 частка квартири є незначною та спірна квартира є неподільною. Разом з тим, згідно доводів, викладених у позовній заяві, через неприязні відносини, що склались між сторонами, позивач позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Також у позові зазначено, що саме через користування спірною квартирою між сторонами часто виникають конфлікти та склались неприязні стосунки, які унеможливлюють спільне користування власністю. Проте матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування квартирою (п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України). Навпаки, за наданими [PERSON] в судовому засіданні поясненнями, в спірній квартирі фактично проживають позивач та її син, відповідач не проживає в квартирі більше 10 років, востаннє сторони спілкувались в 2015 році, отже слід констатувати про відсутність підстав, визначених п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України. Доказів наявності у власності та/або користуванні відповідача [PERSON] іншого житла матеріали справи не містять. Разом з тим, за матеріалами справи встановлено та підтверджено позивачем в судовому засіданні, що відповідач іншого житла не має, а розмір грошової компенсації в сумі 72274,00 грн, внесеної позивачем на депозитний рахунок суду (а.с.122) не дасть відповідачу можливості придбати інше житлове приміщення. Сам по собі факт не проживання відповідача за спірною адресою не свідчить про наявність у нього в постійному користуванні або власності іншого житла. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно вимог позовної заяви, завдасть істотної шкоди його інтересам, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову. Щодо інших доводів сторони позивача, наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, визнання за позивачем права власності на 1/10 частку квартири. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, внесена позивачем на депозит суду сума в розмірі 72274,00 грн підлягає поверненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed