Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

I. Виклад позицій позивача, відповідача та третьої особи. 26.11.2021 [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бутенко В.М. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що з 28.10.2018 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Від спільного проживання в шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає біля неї та знаходиться на її утриманні. Спільне життя з [PERSON] не склалося і з 17.10.2021 шлюбні відносини між ними припинено, подальше збереження шлюбу є неможливим. Відповідач з сім`єю не проживає, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина та на її утримання до досягнення сином трьох років не надає, чим ставить її у скрутне матеріальне становище. Крім того, на даний час між ними не досягнуто згоди про місце проживання дитини. Оскільки не дивлячись на вік дитини, специфіку її життя у цьому віці, місце і умови проживання відповідача та те, що він часто перебуває на тимчасових заробітках за кордоном, чоловік бажає, щоб син проживав із ним, що не відповідає інтересам дитини. [PERSON] просить розірвати шлюб, укладений 28.10.2018 між нею та [PERSON] , який зареєстровано Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис 99. Визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] із нею - [PERSON] за місцем її реєстрації або проживання. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття сина та на її утримання до досягнення сином [PERSON] трьох років в розмірі 1/6 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, щомісячно, починаючи з пред`явлення позову до суду. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Бутенко В.М., яка приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також представник позивача [PERSON] - адвокат Бутенко В.М заявила, що відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, докази розміру понесених позивачкою витрат на правову допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач [PERSON] на виклик суду не прибув. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Згідно відзиву, позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини із матір`ю та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення сином трьох років в розмірі 1/6 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, щомісячно. Згоден і має можливість сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття сина, посилаючись на те, що він не працює, стабільних доходів не має. У задоволенні вимог в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. просив відмовити (а.с. 83 - 85, 116). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області як органу опіки та піклування Бабій С.В. у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини із матір`ю. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 07.12.2021 на до суду надійшло клопотання від представника позивача [PERSON] - адвоката Бутенко В.М. про долучення доказів (а.с.53-57). Від представника позивача - адвоката Бутенко В.М. 13.12.2021 до суду надійшло клопотання про витребування доказів (а.с.68-76). 22.12.2021 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.81-85). 28.12.2021 та 06.01.2022 від представника позивача [PERSON] - адвоката Бутенко В.М. до суду надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.86-88, 118-120). 28.12.2021 від представника позивача - адвоката Бутенко В.М. до суду надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 92-93). 29.12.2021 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання малолітньої дитини (а.с.95-112). 30.12.2021 до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини із матір`ю та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення сином трьох років в розмірі 1/6 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, щомісячно. Згоден і має можливість сплачувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття сина. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. просив відмовити (а.с. 116-117). Інших заяв і клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників судового процесу не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 26.11.2021 позовну заяву [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Бутенко В.М. до [PERSON] , з участю третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів залишено без руху (а.с.37-39). 06.12.2021 від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків (а.с.41-52). Ухвалою суду від 08.12.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та відкрито підготовче провадження. Підготовче засідання призначено на 30 грудня 2021 року, з викликом сторін. Виключено із числа третьої особи Службу у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бутенко В.М. до [PERSON] , з участю третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області як орган опіки та піклування (а.с.59 - 61). Відповідачеві - [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с. 59 - 61). Ухвалу суду від 08.12.2021 направлено на адресу відповідача, яку він отримав 14.12.2021 (а.с.79). Відповідач [PERSON] 22.12.2021 подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.83-85). Ухвалою суду від 08.12.2021 позивачу [PERSON] запропоновано в п`ятиденний строк з дня вручення відзиву на позов подати до суду відповідь на відзив (а.с. 59 - 61). Ухвалу суду від 08.12.2021 направлено на адресу позивача, яку вона отримала 34.12.2021 (а.с.78). Позивач [PERSON] відповідь на відзив до суду не подала. Третій особі - виконавчому комітету Шаргородської міської ради Вінницької області як органу опіки та піклування запропоновано в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду письмові пояснення щодо позову. Копію ухвали суду від 08.12.2021 направлено на адресу третьої особи - виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області як органу опіки та піклування, яку вона отримала 14.12.2021 (а.с.67). Третя особа - виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області як орган опіки та піклування письмові пояснення щодо позову до суду не подала. Ухвалою суду від 28.12.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Бутенко В.М. про участь в судовому засіданні 30.12.2021 в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів (а.с.89-90). 30.12.2021 у зв`язку з неявкою у підготовче засідання позивача [PERSON] та її представника - адвоката Бутенко В.М., підготовче засідання відкладено на 26.01.2022 (а.с.113). Ухвалою суду від 24.01.2022 визначено участь представника позивача [PERSON] - адвоката Бутенко В.М. у підготовчому засіданні, призначеному на 15 годину 26 січня 2022 року в режимі відеоконференції (а.с. 123-124). Ухвалою суду від 26.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 13 годину 08 лютого 2022 року (а.с.127 - 129). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 28.10.2018 (а.с.29). Від шлюбу сторони даного цивільно-правового спору мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Шаргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) 19.10.2020 (а.с. 28). Подружні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинені. Син подружжя - [PERSON] , [INFO] з народження зареєстрований та проживає з матір`ю - позивачем по справі [PERSON] в будинку [ADDRESS] , який належить матері позивача [PERSON] , матір`ю створені необхідні умови для розвитку, виховання та утримання дитини (а.с.9-13, 110). [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, фізично здорова, має належні житлово-побутові умови, знаходиться на обліку в УСЗН Жмеринської РДА і отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн на місяць (а.с. 17, 103, 110). Батько дитини [PERSON] - [PERSON] офіційно не працює, перебуває на тимчасових заробітках за кордоном, в даний час не спроможний створити дитині гідні матеріально - побутові умови та належний рівень утримання і виховання. За правилами п. 4 ст. 19, 158 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного із батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, який приймається на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають значення для справи. Згідно висновку виконавчого комітету Шаргородської міської ради, як органу опіки та піклування від 28.12.2021 встановлено, що під час з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі детального вивчення матеріалів справи, перевірки умов проживання обох батьків та малолітньої дитини, дослідження способу життя батьків, їх ставлення до виховання дитини, взаємовідносин в сім`ї, документів та обставин, які мають значення для справи, орган опіки та піклування виконавчого комітету Шаргородської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] біля матері [PERSON] (а.с.97-98). Відповідач [PERSON] з сім`єю не проживає, регулярної матеріальної допомоги на утримання сина та дружини не надає. Дитина знаходиться на утриманні позивача, що підтвердила, допитана в судовому засіданні як свідок позивач [PERSON] , і не заперечував у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч.1 ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Стаття 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) також забезпечує рівноправність членів подружжя як під час перебування у шлюбі, так і …в разі його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу України. Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей (ст.109 СК України). Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За приписами ч. 3 2 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Постановою ВР України №789 -Х11 від 27.02.1991), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини встановлює, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно зі ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У п. 6 "Декларації прав дитини" Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 зазначено, що "дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю". За приписами ст. 12 ЗУ "Про охорону дитинства" батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею…( ст. 15 ЗУ " Про охорону дитинства"). Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини . Відповідно до п.п. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов`язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини ( ч.ч.1,2 ст.155 СК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини… Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини судом беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). За приписами ст. 12 Конвенції про права дитини, дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Зазначені положення Конвенції кореспондуються з ч.2 ст. 171 СК України, якою передбачено, що при вирішенні спору, в тому числі і про місце проживання, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана судом. Судом не опитувалась малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , оскільки, з огляду на вік, хлопчик не здатний висловити свою думку про бажане місце проживання. За приписами ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Сімейне право встановлює принцип рівності прав та обов`язків як батька, так і матері, передбачає здійснення батьківських прав та обов`язків відповідно до інтересів дітей. У пункті 54 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Ослон проти Швеції" №2 від 27.11.1992) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За змістом ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України). За приписами ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. За приписами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з положеннями ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. У силу положень статей 183, 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 183 СК України, якою передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, закон гарантує стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини в мінімальному розмірі, зокрема на одну дитину в розмірі чверті заробітку (доходу) платника аліментів у безспірному порядку. Враховуючи, що відповідач не заперечив щодо способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), згідно з положеннями ст.183 СК України суд погоджується зі способом визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька, обраним позивачем. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 84 СК України, дружина з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Розмір аліментів на утримання дружини у зв`язку з проживанням з нею дитини сімейним законодавством не визначено, тому суд вважає за можливе застосувати ст.80 СК України, за якою розмір аліментів на утримання подружжя за рішенням Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. У зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивач не має змоги працювати і утримувати себе. VІ. Висновки суду У справі, що розглядається, суд, дослідивши всі обставини, оцінивши докази прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про задоволення її позовних вимог до [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки між сторонами у справі склалися неприязні стосунки, що привело до розпаду сім`ї, подружні стосунки припинені і поновлювати їх сторони не мають наміру, примирення і збереження сім`ї є неможливим, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя. При цьому суд також враховує наявність у подружжя малолітньої дитини, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині визначення місця проживання малолітньої дитини сторін, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до переконання, що визначення місця проживання дитини біля матері є виправданим та доцільним, відповідатиме найвищим інтересам дитини, п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) у рішенні від 18.12.2008 наголосив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". При ухваленні даного рішення суд також враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. З врахуванням викладеного, суд вважає, що на час вирішення судом спору найбільш сприятливим для дитини та відповідним її інтересам щодо належних умов проживання, виховання та розвитку буде рішення про встановлення місця проживання її з матір`ю. Разом з тим, суд наголошує, що відповідач як батько, незважаючи на проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною та прийнятті участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням, що позивачем не заперечувалось. При визначенні розміру аліментів суд, враховує матеріальне становище платника аліментів, який офіційно не працевлаштований, отримує нерегулярний мінливий дохід від тимчасових заробітків і приходить до висновку, що відповідач [PERSON] є молодою (20 років), здоровою, працездатною людиною, має можливість працювати, зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення сином трьох років. Ухвалою суду від 26.01.2022 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Бутенко В.М. про витребування від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації про перетинання [PERSON] державного кордону України та лінії розмежування за період з 12.10.2020 по 08.12.2021. Із витребуваної судом інформації вбачається, що відповідач [PERSON] за вказаний період чотири рази перетинав кордон України і перебував за межами України 6 місяців 26 днів (а.с.134). Поряд з цим, посилання позивача [PERSON] в судовому засіданні на те, що відповідач постійно працює за кордоном, отримує дохід більш як 30000 грн. в місяць і має змогу сплачувати 1/3 частку цього доходу, тобто 10000 гривень на утримання дитини нічим не підтверджені, і матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача доходу, який би відповідав заявленому позивачкою розміру аліментів. Відтак, враховуючи, що позивачем не доведено можливість відповідача сплачувати аліменти щомісяця в розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згоду відповідача щодо сплати аліментів в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.11.2021 і до повноліття сина та аліменти на утримання дружини до досягнення сином трьох років в розмірі 1/6 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, щомісячно, починаючи з 26.11.2021 і до 12.10.2023. При цьому суд виходить із захисту інтересів перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька, а також з принципів розумної достатності та справедливості. VІІ. Розподіл судових витрат Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1816 грн згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» №0.0.2356455622.1 від 25.11.2021 за позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (а.с.1). Позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини відповідачем [PERSON] визнано в повному обсязі до початку розгляду справи по суті (а.с.116). Враховуючи, що вказані позовні вимоги відповідачем [PERSON] в цій частині визнано в повному обсязі, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, а саме 908 грн. та стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати в сумі 908 грн. Згідно з п.1 Розділу І Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 за №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182, цей Порядок розроблено на виконання, в тому числі, статті 7 Закону України «Про судовий збір». Пунктом 5 Розділу І вказаного Порядку встановлено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.… У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином. Відповідно до п.3 Розділу І вказаного Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Пунктом 10 Розділу І вказаного Порядку визначено, заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] до державного бюджету судовий збір в сумі 908,00 грн. за позовні вимоги в частині стягнення аліментів. У силу ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial