Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном. В обґрунтування позову посилається на те, що будинок [ADDRESS] належить йому на підставі договору дарування житлового будинку від 02 липня 2019 року. Будинок позивачу подарував батько- [PERSON] , який володів вищезазначеним нерухомим майном з 1990 року на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. Відповідно Акту обстеження сім`ї від 25.06.2019 року відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою з 2013 року по теперішній час. Добровільно здійснити зняття з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється. В свою чергу відповідач, який не проживає за вищевказаною адресою , втратив право на користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності понад один рік. Оскільки за вказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, чим об`єктивно порушуються права позивача, тому він змушений звернутися за захистом до суду. У зв`язку з вищенаведеним просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS] . Представником відповідача - адвокатом Дерев`янко І.О. був наданий відзив, відповідно до якого з позовними вимогами відповідач не згодний, вважає, що вони не підлягають задоволенню. В обґрунтування відзиву вказав, що [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 2013 року. Реєстрація місця проживання була здійснена зі згоди батьків.До позовної заяви не надано жодного документу, як доказ порушення права позивача, квитанцій про сплату комунальних платежів, договорів про надання позивачу послуг з постачання води, газу, електроенергії тощо. Тим більше, що в будинку встановлені прибори обліку. Позивачем не надано до матеріалів справи довідку встановленого зразка відповідно до Постанови КМУ від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», натомість надано акт обстеження сім`ї від 25.06.2019 року, коли в будинку ще був інший власник. Але ця інформація ніде не зазначена. Відповідач ніколи не втрачав інтересу до будинку, його відсутність викликана поважними причинами. По-перше, це постійні конфліктні ситуації з молодшим братом та батьком на майновому та фінансовому ґрунті. По-друге, працевлаштуванням відповідача у м. Запоріжжя, бо знайти роботу за місцем реєстрації неможливо. Він неодружений, в місті Запоріжжя винаймає житло. У власності іншого житла не має. Також зазначає про те, що Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 191/2906/19 вже розглянуто позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном. Рішенням від 03.02.2021 року позов було задоволено, але постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Синельниківського міськрайонного суду скасовано, у задоволені позовних вимог відмовлено. Позовна заява у провадженні, що розглядається, повністю ідентична позовній заяві, що надана до суду в 2019 році, навіть посилання на довідку (акт обстеження сім`ї ), на яку посилається позивач, від 25.06.2019 року. Хоча до позовної заяви цього документу не надано. Вважає, що не має правових підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач по справі є її чоловіком, а відповідач -це рідний брат її чоловіка. У 2008 році свідок почала проживати у спірному будинку. У будинку проживали мати і батько позивача, її чоловік і вона. Відповідач ніколи не проживав у спірному будинку, тільки приїзжав 1-2 рази на рік д батьків. А з 2012 року відповідач взагалі рідко приїзжав до них, оскільки одружився і жив у м. Запоріжжя у будинку дружини, та працював там. Речей відповідача у будинку немає і кімнати, в якій проживав, також не має. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є мешканцем с. Шевченківське Синельниківського району і проживає в селі з 1987 року. Зараз він працює на посаді старости Шевченківського старостинського округу. Відповідач [PERSON] давно не проживає у спірному будинку, дуже рідко, десь раз на рік, навідував раніше батьків. Відповідач одружився і поїхав до м. Запоріжжя. Останній раз свідок бачив його на похоронах матері, роки 3 назад. Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж., 02 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1458, належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу: 172246428 від 02.07.2019 року. Також в судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи №191/2906/19, пров.2/191/754/19, а саме: (а. с.5) акт обстеження сім`ї від 25.06.2019 року, складений комісією у складі: старости [PERSON] , соціального працівника [PERSON] , інспектора з міграційної роботи [PERSON] , з якого вбачається, що в житловому будинку: розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, зокрема, [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає за місцем реєстрації з 2013 року; (а.с.41) довідка 3-ДПРЧ ГУ ДСНС України у Запорізькій області №392 від 04.10.2019, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] працює в 3-ДПРЧ ГУ ДСНС України у Запорізькій області на посаді підмінного водія з 1996 року; (а.с. 132-134) рішення Синельниківського міськрайонного суду від 03.02.2021, яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном; (а.с.203) постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.06.2021 року, якою рішення Синельниківського міськрайонного суду від 03.02.2021 року було скасовано лише з тих підстав, що позивач [PERSON] коли став власником будинку звернувся до суду з позовом передчасно, а саме в період, який не минув понад один рік, передбачений ст.405 ЦК України. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено під час судового розгляду, відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] з 2013 року, однак в будинку фактично не проживав і не проживає, його особисті речі в цьому житловому будинку відсутні. Судом не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили за те, що відповідачу створюються перешкоди у проживанні в цьому будинку. Крім того, даний факт був підтверджений представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні. Отже, той факт, що відповідач не користується житлом, є його особистим вибором. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу того, що позивачем не доведені належними та допустимими доказами ті факти, що реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу і порушує його право власності, оскільки предметом спору в цій справі є факт проживання або не проживання відповідача в житловому приміщенні, яке належить іншій особі протягом останнього року. Суд вважає встановленим та підтвердженим належними і допустимими доказами те, що з моменту реєстрації місця проживання в житловому будинку [ADDRESS] з 2013 року відповідач [PERSON] в цьому будинку не проживає і житловим приміщенням в будинку не користується. Натомість, його постійним місцем проживання є м.Запоріжжя. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщенім, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без повалених причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проживання відповідача в іншому населеному пункті і те, що він має постійне місце роботи в м. Запоріжжі не можуть бути враховані судом як поважні причини відсутності за місцем реєстрації, оскільки це не перешкоджало відповідачу періодично користуватися житловим приміщенням в цьому будинку та приймати участь в витратах по його утриманню. Також факт проживання відповідача в м. Запоріжжі не спростовує ті факти, що він в жодний спосіб не користувався житлом з 2013 року і між ним та власником будинку склався певний порядок користування житловим приміщенням. Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що між ним та власником житла була досягнута домовленість відносно відсутності відповідача в житловому приміщенні. Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на норму ст.71 ЖК України, оскільки він не є наймачем житла і спірні правовідносини врегульовані саме нормами Цивільного кодексу. Вимоги про виселення позивачем не заявлялись, крім того, відповідач ніколи не проживав в спірному житловому приміщенні. Оскільки відповідач не є власником або співвласником цього житлового приміщення, тому заперечення відповідача про те, що його не можуть виселити без надання іншого житлового приміщення, на увагу не заслуговують. Так само суд не приймає до уваги заперечення відповідача, які стосуються права на забезпечення житловим приміщенням, оскільки до моменту виникнення спору відповідач ні в якій спосіб не намагався користуватися житловим приміщенням, що, на думку суду, свідчить про те, що він втратив інтерес до цього житлового приміщення. З врахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню як обґрунтовані та підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач не проживає у даному будинку більше одного року без поважної причини. Відповідно доч.1 ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved