Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

17 серпня 2021 року заявник звернувся до суду з заявою про всиновлення малолітнього [PERSON] , [INFO] . В заяві зазначив, що з матір`ю дитини [PERSON] перебуває в зареєстрованому 12 листопада 2019 року шлюбі, а до того часу із 2014 року знаходився з нею у фактичних шлюбних стосунках. Просить дозволу на всиновлення неповнолітньої дитини, оскільки веде з її матір`ю спільне господарство, бере участь в утриманні та вихованні сина, який ставиться до нього як до батька, в спілкуванні так і звертається до нього. Оскільки мати та батько дитини дали письмову згоду на усиновлення хлопчика, що посвідчена нотаріально, вважає, що є всі законні підстави для усиновлення, яке буде відповідати інтересам гармонійного розвитку та виховання дитини в повній сім`ї. Просить прізвище та по батькові дитини змінити на його прізвище та ім`я, здійснити зміни в запису про народження дитини, зазначивши його батьком хлопчика. На підставі ухвали судді від 20.08.2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами окремого провадження. В судовому засіданні заявник підтримав доводи свого звернення, просить про задоволення заяви. Заінтересовані особи - представник служби (управління) у справах дітей, [PERSON] - не заперечують проти задоволення заяви, вважаючи, що усиновлення неповнолітнього [PERSON] буде цілком відповідати його інтересам. Заінтересована особа - [PERSON] , представника заінтересованої особи - органу державної реєстрації актів цивільного стану, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення заяви, до суду не з`явились. При цьому представник заінтересованої особи надав письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність. [PERSON] не надав клопотання ані про відкладення судового розгляду, ані про розв`язання заяви у його відсутність. Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223, 294, 313 ЦПК України зумовили розгляд справи у відсутність означених її учасників. Вислухавши учасників справи, суд знаходить заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З наведених положень законодавства про охорону дитинства випливає, що виховання дитини у повній сім`ї має беззаперечне значення для її духовного та фізичного розвитку, формування її особистості, яке неможливо переоцінити. Одним з завдань сімейного законодавства в силу ст. 1 СК України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 5 СК України). Статтею 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Главою 18 Розділу ІУ СК України внормовані питання усиновлення. Відповідно до ст. 207 СК України, яка містить поняття усиновлення, усиновленням є прийняття усиновлювачем в свою сім`ю особи на правах доньки або сина, що здійснене на підставі рішення суду. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Вирішуючи заяву, суд враховує такі, встановлені під час судового розгляду обставини. Заявник є особою, яка в силу ст. 211 СК може бути усиновлювачем; має переважне право на усиновлення, так як дитина виховується в його родин, яку заявник створив, уклавши шлюб з його матір`ю. На користь умовиводів про можливість [PERSON] бути усиновлювачем свідчить письмовий висновок служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а. с. 10-11). Згідно із ст. 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за добровільною згодою її батьків, яка повинна бути безумовною. Як випливає з роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», за змістом ст. 217 СК у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода. При цьому необхідно враховувати, що до набрання рішенням суду про усиновлення законної сили кожен із батьків може відкликати свою згоду незалежно від мотивів. Думка заінтересованої особи [PERSON] , її нотаріально посвідчена згода на усиновлення, а також нотаріально посвідчена згода батька хлопчика [PERSON] свідчать про дотримання вказаної вимоги сімейного законодавства. Відомості про наявність у заявника постійної роботи та гідного заробітку, місця помешкання, оснащеного всім необхідним для гармонійного проживання та розвитку дитини, відомості про задовільний стан його здоров`я, відсутність захворювань, що становлять небезпеку для оточення, його позитивні характеристики, а також обставини, які в силу ст. 224 СК України мають істотне значення при вирішенні цієї справи, переконують суд в тому, що усиновлення [PERSON] неповнолітнього [PERSON] обумовлене інтересами дитини для забезпечення стабільних та гармонічних умов її життя. Відповідно до ст. 218 СК України згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів та вважає їх своїми батьками, проте суд з`ясовував думку дитини, яка з`явилась у судове засідання разом з матір`ю, та переконався в безумовній любові та потязі один до одного заявника і хлопчика, дієвій участі [PERSON] у вихованні, утриманні дитини, формуванні її світогляду, поваги до загальнолюдських, духовних, культурних та соціальних цінностей. Наведені судом фактичні дані в їх сукупності дають підстави для задоволення заяви.

Outcome: approved