Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

06.12.2021 року [PERSON] звернулась з позовом до Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 52 Запорізької міської ради (далі по тексту ЗЗШ № 52), вказавши, що працює в ЗЗШ № 52 з 12.11.2018 року на посаді вихователя групи продовженого дня. Наказом директора ЗЗШ № 52 від 08.11.2021 року її відсторонено від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від Covid -19. Вказуючи, що вакцинація Covid -19 від не являється обов`язковою, внаслідок відсторонення від роботи були грубо порушені її права, а також їй не виплачується заробітна плата, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ № 143 к/тр від 08.11.2021 року про відсторонення [PERSON] від роботи та поновити її на роботі, зобов?язати відповідача виплатити позивачеві заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Ухвалою суду від 08.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 175 ЦПРК України, несплатою судового збору. 14.12.2021 року представником позивача подано уточнену позовну заяву разом із платіжними документами на підтвердження сплати судового збору. Ухвалою суду від 21.12.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05.01.2022 року представником позивача особисто через канцелярію суду подано клопотання про ознайомлення з матеріалами цивільної справи, однак, представник відповідача для ознайомлення з матеріалами справи до суду не з`явився. 13.01.2022 року представником позивача засобами поштового зв`язку подано заяву про відкладення розгляду справи. 14.01.2022 року представником відповідача особисто через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. 17.01.2022 року представником позивача подано заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю підготовки відповіді на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 17.01.2022 року судом відхилені клопотання представника позивача та представника відповідача про відкладення судового засідання, закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. 24.01.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву. 07.02.2022 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. 14.02.2022 року представником відповідача засобами поштового зв`язку подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке було відхилене судом у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження неможливості явки представника відповідача в іншому судовому засіданні (не надано повістки та доказів наявності у адвоката повноважень по іншій справі). 15.02.2022 року іншим представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи новим представником. Судом відхилено клопотання представника відповідача про відкладення розгляджу справи, оскільки відповідачем вчасно отримано копію позовної заяви з додатками, відповіді на відзив на позовну заяву та інші документи, які наявні в матеріалах справи. Посилання представника відповідача на відсутність у неї копії позовної заяви та інших документів, наявних в матеріалах справи, судом розцінені як намагання відповідача в будь-який спосіб затягнути розгляд справи, адже відповідачем заздалегідь отримано копію позовної заяви з додатками (10.01.2022 року), відповіді на відзив на позовну заяву (01.02.2022 року), інші документи подавались безпосередньо відповідачем. Крім того, представник відповідача, уклавши договір із відповідачем 14.02.2022 року, мала можливість ознайомитись із матеріалами справи до судового засідання, яке відбулось о 15.30 годині 15.02.2022 року. Подальша участь представника відповідача в судовому засіданні підтвердила її повну обізнаність з матеріалами справи. Інших заяв чи клопотань сторонами не подавалось та судом не вирішувалось. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, вказавши, що керівництво навчального закладу почало вживати заходів для примушування працівників до щеплення від Covid -19, вказуючи на його обов`язковість, під погрозою відсторонення від роботи. Оскільки позивач відмовилась від щеплення, її було відсторонено від роботи з припиненням виплати заробітної плати. Представник відповідача в судовому засіданні вказувала, що щеплення від Covid -19 не є обов`язковим, а примушування до відповідної медичної маніпуляції є грубим порушення прав людини. Вказуючи. що відсторонення від роботи позивача було здійснено всупереч вимогам чинного законодавства, просила позов задовольнити. Представник відповідача проти позову в судовому засіданні заперечувала, вказуючи, що в діях директора ЗШ № 52 в даному випадку немає порушень, адже вона виконувала відповідні рекомендації органів державної влади. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] з 12.11.2018 року працює на посаді вихователя групи продовженого дня у Запорізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 52 Запорізької міської ради Запорізької області. Наказом директора ЗЗШ № 52 № 143 к/тр від 08.11.2021 року [PERSON] відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою від проходження обов`язкової вакцинації на період здійснення нею відповідного щеплення, але не більше як до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid -19. Підставою відсторонення від роботи зазначено ч. 2 ст. 12 Профілактичне щеплення Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України. Також судом досліджені копії посадової інструкції директора загальноосвітнього навчального закладу, посадової інструкції вихователя групи продовженого дня, колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЗЗШ № 52 на 2020-2023 роки, переписка між сторонами з приводу надання дозволу на обробку персональних даних. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини у п. 23 рішення у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Оцінюючи доводи позивача щодо незаконності наказу про відсторонення позивача від роботи, суд виходить з наступного. Підставами для відсторонення позивача від роботи відповідно до наказу № 143 к/тр вказано ст. 46 КЗпп та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». У відповідності до положень ст. 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; інші випадки, передбачені законодавством. Статтею 12 ч. 1, 2 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким чином, вищезазначеними положеннями чинного законодавства, на які відповідач посилався як на підстави відсторонення [PERSON] від роботи, не встановлено обов`язку позивача проходити обов?язкову вакцинацію від Covid-19, адже обов?язковими є щеплення від дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. При цьому в самому тексті наказу не міститься вказівки на те, яке саме щеплення має, на переконання відповідача, здійснити позивач, а вказано лише про відсторонення її від роботи до здійснення нею «відповідного щеплення». Відповідно до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 , обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Щеплення є обов?язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070). Даний наказ набрав чинності 08.11.2021 року, тобто в день винесення відповідачем оспорюваного наказу. Натомість відповідачем перед відстороненням позивача від роботи не з?ясовано причин відмови її від щеплення, відсутності у неї протипоказань, не ознайомлено із постановою № 2153 та не запропоновано надати пояснення з приводу відмови від щеплення, тощо. Прийняття відповідачем рішення про відсторонення [PERSON] від роботи в день набуття чинності таким наказом фактично унеможливило здійснення нею щеплення у разі, якщо б вона погодилась його зробити. Відсторонення від роботи на невизначений строк істотно порушує права позивача на працю та отримання заробітної плати. При цьому суд враховує і те, що у відповідності до заяви міністра охорони здоров`я України В. Ляшка, яка опублікована на сайті Кабінету міністрів України https://www.kmu.gov.ua/news/moz-zatverdilo-perelik-profesij-dlya-yakih-shcheplennya-proti-covid-19-ye-obovyazkovim, освітяни та працівники органів влади кожен день взаємодіють із великою кількістю людей, а тому ризикують інфікуватися на коронавірусну хворобу. Майже всі, хто потрапляє в лікарню з COVID-19 - невакциновані. Це рішення покликане захистити життя і здоров`я українців та їхніх близьких, створивши безпечне середовище в закладах освіти та державних установах. З цієї заяви та інших чисельних заяв працівників Міністерства охорони здоров`я України вбачається, що сама по собі вакцинація від Covid-19 не здатна убезпечити особу від зараження на Covid-19 та захворювання, а рівно і не може убезпечити оточуючих від передання захворювання від носія, а теоретично може зменшити ризик тяжкого протікання хвороби. Таким чином, в даному випадку ризики відмови від вакцинації покладаються виключно на саму позивачку, яка, як особа повністю дієздатна, може сама їх оцінити та взяти на себе відповідальність. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ № 143 к/тр від 08.11.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] вимогам чинного законодавства не відповідає, отже в цій частині права позивача підлягають захисту шляхом визнання вказаного наказу незаконним та скасування, адже такий спосіб захисту права є ефективним та може бути застосований судом у відповідності до положень ст. 5 ЦПК України. Вирішуючи позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі, суд виходить з наступного. Позивача не було звільнено, а лише відсторонено від роботи, тому в даному випадку підстав для поновлення її на роботі немає. Інших вимог позивачем не заявлялось. Щодо вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачеві невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, то в даному випадку позивачем цю позовну вимогу заявлено до ЗЗШ № 52, натомість заробітну плату [PERSON] нараховує та виплачує Департамент освіти та науки Запорізької обласної ради, що зазначено у довідці про заробітну плату, тож зазначену позовну вимогу позивачем пред`явлено до неналежного відповідача, що у свою чергу є підставою для відмови у її задоволенні. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що вимоги, які позивачем при звернені до суду оплачені судовим збором, судом задоволені, тож сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial