Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Бершадського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: служба у справах дітей Бершадської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що з 05 вересня 2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно Рішення Бершадського районного суду м. Вінницької області від 07 червня 2013 року по справі №126/1955/13-ц. Від спільного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Донька проживає разом з позивачем в будинку її батьків, спорів стосовно міста проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що донька буде проживати з нею. Відповідач життям доньки не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись, приймати участь у її вихованні. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 03.06.2019 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 04.09.2020 року цивільну справу передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. 02.04.2021 до Подільського районного суду м. Києва надійшло клопотання від Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області, про залучення до розгляду справи органу опіки та піклування Бершадської міської ради як правонаступника третьої особи, яку припинено на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації Вінницької області від 16.01.2021 року № 3. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, замінено третю особу, залучено до розгляду справи як третю особу - орган опіки та піклування Бершадської міської ради. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних доказів до матеріалів справи не долучив, у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Третя особа представника в судове засідання не направила, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до матеріалів справи позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно Рішення Бершадського районного суду м. Вінницької області від 07 червня 2013 року по справі №126/1955/13-ц (а. с. 7). Від спільного шлюбу сторони мають доньку- [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 29.01.2010 року (а. с. 6). Рішенням Бершадського районного суду м. Вінницької області від 07 червня 2013 року по справі №126/1966/13-ц присуджено стягувати з [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частки його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання [PERSON] щомісячно до досягнення нею повноліття (а. с. 8). Рішення суду відповідач не виконує. Відповідно до довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві від 03.09.2018 року, станом на 31.08.2018 року заборгованість зі сплати аліментів складає 129 831,30 грн (а. с. 9). Відповідач життям доньки не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись, приймати участь у її вихованні. Зі слів позивача, донька відповідача не пам`ятає, не має до нього почуттів, оскільки у віці сприйняття його не бачила. Донька проживає з позивачем в житловому будинку [ADDRESS] , який належить батькам позивача. Згідно акта обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, складеного комісією Голдашівської сільської ради 07 березня 2019 року для проживання і виховання дитини за вказаною адресою створені хороші умови. Санітарний стан помешкання хороший, у малолітньої [PERSON] є окрема кімната. Сім`я має дохід від підсобного господарства, взаємини у сім`ї добрі, про дитину турбуються, виховують доброзичливою і працьовитою (а. с. 14). Згідно з ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Конвенцією про права дитини (надалі за текстом - Конвенція), ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У ст. 9 Конвенції зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналіз зазначених положень закону, практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обставин, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Позбавлення батьківських прав, відповідно до ст. 166 СК України, є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька та матері, так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На думку суду, з урахуванням наведених вище норм Закону, встановлено, що позивачем по справі надано достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейного зв`язку між батьком та дитиною і будуть відповідати інтересам дитини. Матеріали справи містять належні та допустимі докази, в розумінні ст. ст. 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач байдуже ставиться до дитини, на які позивач посилається, як на підставу задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток їх доньки, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не сприяє позивачу у забезпеченні дитини необхідного медичного догляду та лікування, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо. Судом не встановлені об`єктивні перешкоди для відповідача у належному вихованні дитини, що свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Емоційний зв`язок між відповідачем та дитиною фактично відсутній, відповідач не виявляє до своєї доньки батьківського піклування, не відвідує її, долею не цікавиться, ні в телефонному режимі, ні в інших формах спілкування. Отже, встановлені обставини вказують на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню й матеріальному утриманню малолітньої дитини, не забезпечує законних прав дитини на нормальні умови життя, також жодним чином не приймає участі в утриманні спільної дитини, не цікавиться життям доньки, та не приймає участь у її вихованні. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем, як батьком доньки, своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, а тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки є обґрунтованою та підлягає задоволенню. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У порядку статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved