Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивачка звернулась із вказаним позовом до суду, посилаючись в його обґрунтування на те, що 10 серпня 2020 року оперуповноваженим ГУ ДФС у Донецькій області відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. Вважаючи дії службових осіб ГУ ДФС у Донецькій області щодо складання відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення незаконними, вказувала, що вона з 16 грудня 2019 р. є ФОП, діяльність якої забір, очищення та постачання води. Натомість, 10 серпня 2020 р. вона на прохання подруги, яка працює оператором АЗС «Еталон» на околиці сел. Велика Новосілка по вул. Азовській, перебувала на протязі години в операторській такої АЗС, яка відповідно тимчасово у це ймомент не працювала. Однак, у цей час відносно неї працівники податкової міліції склали протокол про відсутність у неї дозвільних документів на здійснення роздрібної торгівлі пальним, хоча вона таку діяльність не здійснювала, чим займалось на такому АЗС саме ТОВ «Ізумруд СП». Вона чекала виклику до суду на розгляд такого протоколу, однак лише 23 квітня 2021 р. отримала постанову від 19 квітня 2021 року про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови суду від 18 вересня 2020 року, якою за її відсутності позивачку визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. та 420,40 грн. судового збору. Оскільки вказана сума є значною, а одразу в разі зволікання оплати сума штрафу повинна збільшитись удвічі, то вважаючи таку постанову незаконно вона її оскаржила до апеляційного суду. Зазначала при цьому, що вона була змушена шукати правову допомогу для надання їх захисту. Обставини притягнення її відповідальності її дуже пригнічували, враховуючи, що тривало примусове стягнення за постановою суду від 18 вересня 2020 року. Зазначені обставини заподіяли їй душевні страждання. З рештою постановою Донецького апеляційного суду від 11 червня 2021 року була скасована постанова Волноваського районного суду Донецької області про притягнення її до відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП, та закрито справу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність у її діях складу такого адміністративного правопорушення, зокрема, внаслідок неповідомлення позивачки про дату та місце судового розгляду, не отримання нею вчасно копію такої постанови, відсутність доказів того, що вона 10 серпня 2020 р. здійснювала продаж палива на АЗС по [ADDRESS] , за наявності у ТОВ «Ізумруд СП» ліцензії на продаж палива, з яким у неї відсутні трудові відносини, не зазначення точних обставин вчинення адміністративного правопорушення. Отже, з метою поновлення порушених прав нею при подачі скарги було сплачено судовий збір у сумі 630,60 грн. та послуги банку в сумі 20 грн., витрати на відправлення скарги, клопотання про поновлення строку подання скарги, клопотання про допит свідків, клопотання про забезпечення права на захист, клопотання про судовий розгляд без її участі, письмових пояснень на суму 130 грн., тому загалом нею було витрачено 780,60 грн. на правову допомогу. Також вона понесла моральні страждання через незаконне складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягненням до адміністративної відповідальності, які були викликані порушення її нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, яку оцінила в розмірі 56242,25 грн., виходячи з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто з розміру не менше 1 мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, з моменту складня протоколу про адміністративне правопорушення та до прийняття рішення Донецьким апеляційним судом про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. На підставі викладеного просила суд стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, загалом 57022,85 грн. Від представника ГУ ДФС у Донецькій області надійшов письмовий відзив, в якому, не визнаючи заявлені [PERSON] позовні вимоги, було зазначено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність неправомірної дії органу, шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою. Однак, позов [PERSON] не містить обгрунтування того, що вона довела наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органу держави та збитками, які вона зазнана через понесенні нею витрати. Додавав, що позивач під слідством чи судом не перебувала, тому положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не можуть бути застосовані. Крім того, у справі відсутній висновок спеціаліста-психолога щодо визначення моральних страждань позивачки. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, враховуючи вимоги розумності і справедливості. Таким чином через відсутність доказів притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків, та внаслідок недоведеності та завищеності заявлених вимог просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Від представника Лівобережної окружної прокуратури Донецької обласної прокуратури надійшов письмовий відзив, у якому, не визнаючи заявлені [PERSON] вимоги, було зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом у вигляді моральної шкоди. Однак матеріали справи не містять доказів незаконності дій ГУ ДФС в Донецькій області, оскільки жодного стягнення, передбаченого КУпАП, до [PERSON] застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням до адміністративної відповідальності. Отже, сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру та не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли [PERSON] моральної шкоди, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 жовтня 2020 року по справі № 312/262/18. Таким чином просив суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, надавши заяву з проханням вирішити справу за її відсутності. Представник позивачки, [PERSON] , підтримуючи наведені у позовній заяві [PERSON] доводи, просив суд задовольнити її позовні вимоги повністю, вказуючи, що постанова суду апеляційної інстанції від 11 червня 2021 року доводить незаконність дій співробітників ДСФ відносно позивачки та подальше незаконне притягнення її до відповідальності за ст. 164 ч. 1 КУпАП, що свідчить про спричинення їй моральної шкоди. Заперечував позицію прокурора, оскільки судовим рішенням позивачку було притягнуто до відповідальності у вигляд штрафу в сумі 17000 грн. за порушення, якого вона не скоювала. Представник Лівобережної окружної прокуратури, Ламшина О. О., повністю підтримуючи письмовий відзив прокурора, у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні вимог [PERSON] . Представники ГУ ДКСУ у Донецькій області та ГУ ДФС у Донецькій області у судове засідання не з`явились повторно за невідомих суду причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд розглянув справу без участі представників сторін, повідомлених належним чином про час та місце її розгляду. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. На підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, будучи зареєстрованою по [ADDRESS] здійснюючи діяльність з забору, очищення та постачання води. Відповідно до протоколу № 0500 про адміністративне правопорушення, складеного 10 серпня 2020 року оперуповноваженим податкової міліції ГУ ДФС у Донецькій області відносно [PERSON] вбачається, що остання обвинувачувалась у тому, що 10 серпня 2020 року вона здійснювала продаж палива дизельного, бензину марки А-95, А-92 та газу скрапленого на АЗС «Еталон», розташованого на вул. Азовській у сел. Велика Новосілка, тобто здійснювала господарську діяльність без державної реєстрації як суб`єкта господарювання та без одержання ліцензії на провадження цього виду господарської діяльності, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП. Додатком до такого протоколу № 0500 є протокол від 10 серпня 2020 року вилучення паливно-мастильних речовин та обладнання на АЗС «Еталон», розташованого на вул. Азовській у сел. Велика Новосілка, з актом прийому-передачі на відповідальне зберігання вилучених речей [PERSON] від 10 серпня 2020 року. Відповідно до постанови Волноваського районного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року [PERSON] було визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 164 ч. 1 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. зі сплатою судового збору в розмірі 420,40 грн. Згідно із ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф за загальним правилом має бути сплачений порушником не пізніш як через 15 днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. За змістом ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений ч. 1 ст. 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби та у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, зазначений у постанові про стягнення штрафу; а також витрати на облік зазначених правопорушень. На підставі постанови від 19 квітня 2021 року вбачається, що начальником відділу Великоновосілківського районного відділу ДВС були відкриті виконавчі провадження № 65098252 та № 650098625 з примусового стягнення з [PERSON] штрафу в сумі 17000 грн. та судового збору в сумі 420,40 грн. на виконання постанови від 18 вересня 2020 року Волноваського районного суду Донецької області. Відповідно ж до постанови від 11 червня 2021 року Донецького апеляційного суду вбачається, що за наслідком розгляду скарги [PERSON] на постанову Волноваського районного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року суд апеляційної інстанції поновив строки на апеляційне оскарження позивачці, скаргу [PERSON] задовольнив, постанову Волноваського районного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року скасував та провадження по справі закрив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. Донецький апеляційний суд по вказаній адміністративній справі відносно [PERSON] встановив у своєму рішенні, що суд першої інстанції розглянув справу без участі [PERSON] в порушення ст. 268 КУпАП. Крім того суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що представники ДФС України не довели суду ані здійснення господарської діяльності [PERSON]. на АЗС «Еталон» по вул. Азовській у сел. Велика Новосілка з продажу паливно-мастильних речовин, ані її працевлаштування на такому АЗС, де фактичну діяльність здійснює, ТОВ «Ізумруд СП», яке саме має відповідні дозвільні документи на продаж палива. На підставі відомостей про виконавчі провадження № 65098252 та № 650098625 також вбачається, що виконавчі провадження з примусового стягнення з [PERSON] штрафу в сумі 17000 грн. та судового збору в сумі 420,40 грн. на виконання постанови від 18 вересня 2020 року Волноваського районного суду Донецької області були закриті 23 червня 2021 року на підставі скасування рішення, яке підлягало виконанню. За розрахунком розміру шкоди, спричиненої позивачці незаконним діями, складеного [PERSON] , вбачається, що остання оцінила завдану їй моральну шкоду в розмірі 56242,25 грн., а матеріальну шкоду - в сумі 780,60 грн., що загалом становить відповідно 57022,85 грн. На підтвердження визначеної позивачкою матеріальної шкоди [PERSON] долучила до справи квитанції про оплату судового збору в сумі 630,60 грн. за подачу апеляційної скарги на постанову від 18 вересня 2020 року та квитанцію про сплату комісії банку в сумі 20 грн. Також [PERSON] долучила до справи докази її витрат на відправку поштової кореспонденції на адресу Волноваського районного суду Донецької області та Донецького апеляційного суду на загальну суму 130 грн. Суд вказує, що згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Так за ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд зазначає, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК, тобто у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Отже, за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК, за якими така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 лютого 2020 року по справі № 640/16169/17. Правовою ж підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. При цьому шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Спеціальний закон) в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу, яка відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. За п. 4 ч. 1 ст. 2 Спеціального закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Спеціальним законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Суд, натомість, зауважує, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому була закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Отже, підставою для відшкодування шкоди особі є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. При цьому це не спростовує того, що такими діями позивачці завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Суд також зауважує, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу та чи було понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Таким чином за викладених обставин суд дійшов висновку, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1176 ЦК та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не залежить від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року по справі № 569/1799/16-ц. Посилання ж представника прокуратури на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 жовтня 2020 року по справі № 312/262/18, стосуються інших обставин, тому не можуть бути узяті судом до уваги при вирішені позову [PERSON] , оскільки у наведеній прокурором справі було відсутнє судове рішення про накладення на особу адміністративного стягнення, яким, натомість, в діях особи за такою справою була встановлена відсутність складу адміністративного правопорушення. Таким чином суд відкидає посилання представника прокуратури на те, що закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивачки не може бути доказом заподіяння [PERSON] моральної шкоди. Також суд не приймає посилання представника прокуратури на відсутність фактичного понесення стягнення [PERSON] за ст. 164 ч. 1 КУпАП, як на підставу для відмови у задоволені її позову. На підставі перелічених норм суд встановив, що позивачка має право на відшкодування шкоди, завданої їй внаслідок незаконного накладення штрафу, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вона була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 164 ч. 1 КУпАП до стягнення у вигляді штрафу 17000 грн. за постановою суду першої інстанції, яке набуло чинності, яке натомість згодом було скасовано постановою суду апеляційної інстанції за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП із закриттям провадження по справі відносно [PERSON] за ст. 164 ч. 1 КУпАП внаслідок відсутності у діях позивачки складу адміністративного правопорушення. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року по справі № 569/1799/16-ц. За п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, судом враховуються стан здоров`я особи, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Суд зазначає, що відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 3 Спеціального закону в наведених в ст. 1 Спеціального закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, а також моральна шкода. Згідно із ч. 1 ст. 4 Спеціального закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених, зокрема, п. 4, 5 ст. 3 Спеціального закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. На підставі п. 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року по справі № 686/23731/15-ц. За ч. 5, 6 ст. 4 Спеціального закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 Спеціального закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше 1 (одного) мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. На підставі викладених норм суд не приймає доводи [PERSON] щодо необхідності проводити розрахунок завданої їй моральної шкоди, виходячи з розміру не менше 1 мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, оскільки [PERSON] не перебувала під слідством чи судом по справі відносно позивачки за ст. 164 ч. 1 КУпАП, що саме є підставою для проведення такого розрахунку за ч. 3 ст. 13 Спеціального закону. В той же час суд з ч. 2 ст. 13 Спеціального закону визначив розмір завданої [PERSON] моральної шкоди незаконним накладенням на неї штрафу, виходячи з положень загального цивільного законодавства. Так судом було враховано, що з моменту складення відносно [PERSON] протоколу № 0500 про адміністративне правопорушення від 10 серпня 2020 року, за яким її було 18 вересня 2020 року притягнуто до відповідальності за постановою Волноваського районного суду міста Маріуполя до стягнення у вигляді 17000 грн. штрафу, та до винесення 11 червня 2021 року Донецьким апеляційним судом постанови про скасування постанови Волноваського районного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року із закриттям провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, - минуло 10 місяців. Також суд врахував, що з моменту винесення 19 квітня 2021 року постанови про примусове проведення стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 17000 грн. за постановою Волноваського районного суду Донецької області від 18 вересня 2020 року до закриття такого виконавчого провадження 23 червня 2021 року - минуло 2 місяці. Таким чином суд дійшов висновку, що позивачка довела факт наявності моральної шкоди, завданої [PERSON] провадженням відносно неї у справі про адміністративне правопорушення, що полягало у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків та витрачання часу і коштів на відновлення своїх прав. Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року по справі № 569/1799/16-ц. Отже, зважаючи на розмір штрафу, накладеного на позивачку, який в разі несплати повинен був збільшитись удвічі, встановлену судом апеляційної інстанції протиправність дій представників податкової міліції відносно [PERSON] щодо складення відносно неї 10 серпня 2020 року протоколу № 0500, а також щодо протиправного покладення на неї стягнення у вигляді 17000 грн. штрафу, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позиваці за даним позовом [PERSON] , враховуючи принцип розумності та справедливості, повинен становити 10000 грн., що буде достатнім на думку суду для усунення негативних наслідків морального характеру. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року по справі № 640/16169/17. На підставі переліченого суд відкидає посилання представника ГУ ДФС в Донецькій області на те, що відсутність доказів притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями органу держави та завданням [PERSON] моральної шкоди. Також суд не приймає доводи представника ГУ ДФС в Донецькій області про те, що відсутність висновку спеціаліста-психолога щодо визначення моральних страждань є свідченням недоведеності позивачкою понесених нею моральних страждань. Суд при цьому вказує, що витрати [PERSON] з оплати судового збору в сумі 630,60 грн. за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції від 18 вересня 2020 року, за розглядом якої було скасовано судове рішення, яким на позивачку було накладено стягнення у вигляді 17000 грн. штрафу, відноситься за п. 4 ст. 3 Спеціального закону до сум, сплачених позивачкою у зв`язку з поданням їй юридичної допомоги. Натомість, не відносяться до витрат за ч. 4 ст. 3 Спеціального закону суми, витрачені [PERSON] на комісію банку та пересилання поштової кореспонденції в загальному розмірі 150 грн., тому в цій частині заявлені вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Таким чином суд дійшов переконання, що стягненню з держави України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають 10000 грн. та в рахунок відшкодування сум, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги, відповідно 630,60 грн. За пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК) дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Згідно з пп. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді, зокрема, відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 ПК. Таким чином, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи моральну шкоду, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що сума відшкодування моральної шкоди, стягнута на користь позивача на підставі судового рішення підлягає оподаткуванню, тому при виконанні вказаного судового рішення податковому агенту необхідно утримати із визначених судом сум матеріальної та моральної шкоди відповідні податки та збори. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц. За ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином за ст. 141 ЦПК України в разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року по справі № 161/4985/17 та від 20 листопада 2019 року по справі № 210/3177/17. Враховуючи наведене вмотивування, а також вимоги Закону України «Про судовий збір» на момент подання позову [PERSON] , та зважаючи на часткове задоволення заявлених нею позовних вимог, суд дійшов висновку, що по даній справі належить стягнути за ст. 141 ЦПК України з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в дохід держави судовий збір у розмірі 169,28 грн. (10630,60 / 57022,85 х 908 = 169,28).

Outcome: partial