Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

15.12.2020 року адвокат Шалар І.В., який діє від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позов мотивовано тим, що 21.12.2019 року стосовно нього було складено адміністративні протоколи за ст.ст. 124, 130, 173 КУпАП, а також застосовано адміністративне затримання. Зазначає, що постановами Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.01.2020 року, Чернівецького Апеляційчного суду від 06.02.2020 року та 10.02.2020 року, провадження у справах про вчинення ним вищевказаних правопорушень було закрито. Окрім того, апеляційним судом, було ухвалено постанову, якою вказані постанови, разом із іншими матеріалами, були направлені начальнику УВБ в Чернівецькій області Департаменту ВБНП для проведення службової перевірки та перевірки законності дій працівників поліції. Зазначає, що працівниками патрульної поліції при складанні протоколів та адміністративного затримання було грубо порушено його права, що призвело до необгрунтованного притягнення його відповідальності за правопорушення, які він не вчиняв. Наголошує, що в результаті зазначених неправомірних дій відбулись суттєві та неприємні зміни у його житті. Наявність моральної шкоди обгрунтовує душевними стражданнями пережитими у зв`язку із фактом притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, які він не вчиняв, душевними стражданнями, пов`язаними з тим, що його було принижено фактом адміністративного затримання, утримання в кайданках на очах у дружини та сторонніх громадян, приниженням його честі та гідності, репутації чесної людини. У зв`язку із такими незаконними діями, він втратив віру у справедливість, верховенство права, зазнав душевних та фізичних страждань, що вплинуло на його комунікацію з іншими людьми, тощо. Враховуючи викладене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь моральну (немайнову шкоду) в розмірі 79000,00 гривень, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень та сплачений ним судовий збір у розмірі 2027 гривень. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.01.2021 року, було відкрито провадження у справі. Представник відповідача та третьої особи надіслав до суду відзив на позов, позов не визнав з тих підстав, що позивачем не доведено обставини, що вказують на завдання йому моральної шкоди, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями поліцейських та погіршенням його психологічного стану, та не наведено доказів в обгрунтування розміру моральної шкоди, яку позивач визначив у розмірі 79000,00 грн. Просив у задоволенні позову відмовити. Окрім того, вважає експертний висновок, за наслідками проведеної судової психологічної експертизи, неналежним доказом у справі. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 16.02.2021 року у справі було призначено судову-психологічну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 05.08.2021 року провадження у справі було відновлено. В судове засіння позивач [PERSON] не зявився, усних пояснень щодо психотравмуючої ситуації, якою обґрунтовується розмір моральної шкоди, не надав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що моральна шкода позивачу не була заподіяна, та її розмір є недоведеним. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 21.12.2019 року, працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 297013 у відповідності до якого, [PERSON] керуючи транспортним засобом «Тойота Ленд Крузер», не дотримавшись безпечної дистанції скоїв зіткнення із автомобілем «Рено кенго», що призвело до механічних пошкоджень автомобілів, чим порушив вимоги п. 13.1 ПДР України та вчинив правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП.. Того ж дня, за вищевказаних обставин, стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, згідно якого, останній керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння пороводився у лікаря нарколога. Окрім того, за вищевказаних обставин, стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП, згідно якого, останній висловлювався нецензурною лайкою у бік працівників поліції та показував нецензурні жести, чим порушив громадський спокій та мораль та вчинив дрібне хуліганство. Того ж дня, у зв`язку із складанням стосовно [PERSON] адміністративного протоколу за ст. 173 КУпАП, працівниками поліції було застосовано до [PERSON] адміністративне затримання, про що також було складено відповідний протокол серії АЗ № 105864. Таким чином, 21.12.2019 року стосовно [PERSON] було складено три протоколи про адміністративне правопорушення, за ст.ст. 124, 130, 173 КУпАП та застосовано адміністративне затримання. Підставою для їх складання стало те, що працівниками поліції, начеб то, було встановлено, що [PERSON] , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, допустив зіткнення з іншим транспортним засобом. По приїзду працівників поліції, [PERSON] почав заперечувати свою вину, внаслідок чого виник словесний конфлікт, що призвело до звинувачення останнього у вчиненні дрібного хуліганства та адміністративного затримання. Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 10.01.2020 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення, стягнуто судовий збір. Окрім того, постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 10.01.2020 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення, стягнуто судовий збір. Разом із тим, постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.01.2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] , за вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судом встановлено, що у діях [PERSON] був відсутній хуліганський мотив. Метою останнього, у спілкуванні із працівниками поліції, було встановлення причин протиправної поведінки полісменів, яка мала місце при необґрунтованому обвинуваченні у діяннях, які він не вчиняв. Окрім того, відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду у справі № 33/822/64/20 від 06.02.2020 року, постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 10.01.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП щодо [PERSON] скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судом встановлено, що будь-яких доказів, які б підтверджували керування транспортним засобом саме [PERSON] , працівниками поліції не були надані, відсутні вони і в матеріалах справи. Таким чином, матеріали справи про адміністративне правопорушення, складені поліцейськими, об`єктивно суперечать доказам, наданим апелянтом, що викликає обґрунтований сумнів у винуватості [PERSON] та наявності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Також, за наслідками розгляду вказаної страви, судом апеляційної інстанції було ухвалено окрему постанову від 06.02.2020 року, відповідно до якої, судом було встановлено, що працівники поліції між собою обговорювали, що не можуть встановити, хто керував автомобілем «Toyota Land Cruiser». Однак, оскільки [PERSON] є власником вказаного транспортного засобу та перебував у стані алкогольного сп`яніння, з метою складання більшої кількості протоколів, прийняли завідомо неправомірне рішення складати адміністративні матеріали саме відносно нього. При цьому поліцейські умисно ввели в оману потерпілого та свідків і надавали усні вказівки потерпілому та свідкам зазначати у поясненнях, що саме [PERSON] керував автомобілем «Toyota Land Cruiser», а також власноруч заповнювали письмові пояснення на власний розсуд. Судом було направлено копію вказаної постанови начальнику Управління внутрішньої безпеки в Чернівецькій області Департаменту внутрішньої безпеки національної поліції для проведення службової перевірки, за результатами якої прийняти рішення про законність дій поліцейських. Як вбачається із листа начальника Управління внутрішньої безпеки в Чернівецькій області Департаменту внутрішньої безпеки національної поліції Байгуша М. від 14.05.2020 року № 1083/42-25/01-2020, за результатами службового розслідування, відомості, що стали підставою для проведення службового розслідування, не підтвердились. Однак, за інші порушення, виявлені під час службового розслідування, до працівників УПП в Чернівецькій області було застосовано дисциплінарні стягнення. Разом із тим, у відповідності до постанови Чернівецького апеляційного суду у справі № 33/822/63/20 від 10.02.2020 року, постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 10.01.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП щодо [PERSON] скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судом встановлено, що досліджені докази свідчать про недоведеність того, що за обставин, вказаних, як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у рішенні районного суду, що [PERSON] керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Таким чином, постановами Садгірського районного суду м. Чернівці від 29.01.2020 року та Чернівецького апеляційного суду від 06.02.2020 та 10.02.2020 року було встановлено відсутність у діях [PERSON] складу адміністративних правопорушень передбачених ст.ст. 124, 130 та 173 КУпАП. Встановлено, що адміністративні протоколи були складені на підставі домислів працівників поліції, які не підтверджуються жодними, зібраними у матеріалах справ, доказами. Окрім того, встановлено, що працівники поліції ввели в оману потерпілого та свідків, надавали їм усні вказівки про необхідність зазначити, що саме [PERSON] керував транспортним засобом. При цьому проігнорованим залишились пояснення [PERSON] , свідків, учасників ДТП, потерпілого про те, що транспортним засобом керував гр. [PERSON] . Що стосується адміністративного затримання [PERSON] , варто вказати про наступне. Однією із підстав позову є завдання позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного адміністративного затриманя. Встановлено, що 21.12.2019 року о 16 годині 46 хвилин, працівниками поліції до [PERSON] було застосовано адміністративне затримання, останнього було доставлено до службового приміщення з метою складання адміністративних матеріалів, про що свідчить копія протоколу АЗ № 105864. Окрім того, до [PERSON] були застосовані кайданки. Частиною 1 ст. 260 КУпАП визначено, що адміністративне затримання особи допускається з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим. Статтею 45 ЗУ «Про Національну Поліцію» визначено, що в кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються під час затримання особи. Разом із тим, адміністративне затримання є елементом процедури здійснення провадження у справі, а саме заходом забезпечення, на ряду із особистим оглядом, оглядом речей і їх вилученням, відсторонення осіб від керування транспортними засобами. Таким чином, сам факт адміністративного затримання не є самостійною підставою для відшкодування моральної шкоди. Встановленню потребує також законність підтав для його проведення. У випадку їх відсутності, незаконна діяльність уповноважених осіб під час проведення адміністративного затримання, як підстава для відшкодування моральної шкоди, повинна розглядатись як елемент провадження у справі про адміністративне правопорушення, який нерозривно пов`язаний із результатом розгляду такої справи. Європейським судом з прав людини, у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», сформульована доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree). Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення. У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро протии Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. У справі №664/506/16-к ККС констатував стосовно визнання доказу недопустимим за правилом «плодів отруйного дерева», що у рішенні суду має бути чітко доведено похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені певні процедури, а як наслідок і право людини. Таким чином, враховуючи, що вищедослідженими постановами судів встановлена невинуватість [PERSON] у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, дії, щодо затримання [PERSON] та застосування стосовно нього спеціальних засобів не можуть вважатись законними на підставі доктрини «плодів отруйного дерева». Оскільки підставою для затримання стала незаконна діяльність працівників поліції, які діючи свавільно, не встановивши при цьому дійсні обставини, не виявивши та не дослідивши достатнього обсягу достовірних доказів на підтвердження своїх домислів, прийняли невмотивоване рішення щодо складання адміністративних протоколів стосовно [PERSON] , судом не може бути констатовано про наявність обґрунтованих підстав для адміністративного затримання останнього та застосування до нього спеціальних засобів обмеження рухомості. Щодо підстав для стягнення моральної шкоди. Так, оцінюючи можливість реалізації позивачем свого права на відшкодування моральної шкоди, внаслідок його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та адміністративного затримання, варто звернути увагу на наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У даній справі, підставою для відшкодування шкоди є закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 10 січня 2019 року в справі №532/1243/16-ц (провадження №61-34251св18), від 26 лютого 2020 року в справі №142/143/17 (провадження №61-5739св19), від 09.06.2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), та ін., а також об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц. Таким чином, будучи незаконно притягнутим до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 130, 173 КУпАП, внаслідок незаконного ініціювання провадження у справі про адміністративне правопорушення, (складання стосовно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення, збирання доказів, застосування заходів забезпечення, безпідставне обвинувачення позивача у вчиненні діянь, яких він не вчиняв) [PERSON] , відповідно до вказаних нормативно правових актів, підтверджених усталеною судовою практикою, має право на відшкодування моральної шкоди. Щодо належності відповідача у справі. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17 звертає увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого безпосередньо, або посадових осіб, які його представляють, завдано шкоду. Згідно з вимогами р. 3 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.07.2015 року № 73 (зі змінами), структура та штатна чисельність Департаменту патрульної поліції затверджується керівником Національної поліції; Департамент патрульної поліції та структурні підрозділи патрульної поліції становлять єдину систему; структурні підрозділи патрульної поліції підзвітні та підконтрольні Департаменту патрульної поліції; структурні підрозділи патрульної поліції очолюють керівники, які підпорядковуються керівнику Департаменту патрульної поліції та його заступникам. Згідно ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про Національну поліцію», держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і №520/3307/16-ц, приходить до висновку, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу чи орган, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої/го завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Окрім того, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) Щодо розміру відшкодування завданої моральної шкоди. Позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій працівників поліції, йому було завдано моральної шкоди, яка виявляється у хвилюваннях, фізичних і душевних стражданнях, емоційній напрузі, почутті образи, приниження честі, гідності, втрата віри у справедливість та верховенства права, гуманізм судової системи та системи правоохоронних органів. Під час адміністративного затримання була присутня його дружина, яка стала свідком застосування до нього фізичної сили, що принизило його честь та гідність. Внаслідок незаконних дій, він був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, оскільки такі обставини вплинули на його стосунки з оточуючими та ділову репутацію. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. До обставин що мають істотне значення для доказування розміру моральної шкоди належать також, глибина фізичних страждань, погіршення здібностей, негативний вплив на особистість, повторюваність неправомірної поведінки, її тривалість, інтенсивність, втрата можливостей, призупинення занять, втрата довіри до особи чи органу, тощо. Позивач визначив, що розмір завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті складає 79 000, 00 гривень. Під час розгляду справи, представник позивача звернувся до суду із клопотаннаям про призначення судової психологічної експертизи. Висновком експертизи № СЕ-19/123-21/1285-ПС від 30.07.2021 року визначено, що внаслідок адміністративного затримання з застосуванням кайданків та поваленням його на землю, у [PERSON] відбулись негативні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному соціальному функціонуванню його як особистості, внаслідок чого, йому заподіяно моральної шкоди. Орієнтовний розмір її грошової компенсації становить 13,5 мінімальних заробітних плат, що нстаном на час вирішення справи становить 87750,00 гривень. Разом із тим, вказаний висновок експертизи судом не може бути взято до уваги враховуючи наступне. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Згідно ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Частиною 5 ст. 103 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Так, позивач визначив загальний розмір завданої йому моральної шкоди внаслідок ініціювання трьох проваджень у справах про адміністративне правопорушення, передбачених ст.ст. 124, 130, 173 КУпАП, а також внаслідок адміністративного затримання, у розмірі 79000,00 гривень. Разом із тим, звертаючись до суду з клопотанням про призначення експертизи, представник позивача просив визначити наявність змін у емоційному стані [PERSON] виключно внаслідок адміністративного затримання з застосуванням кайданків та повалення на землю, а також чи завдана [PERSON] моральна шкода внаслідок такого незаконного позбавлення волі та який можливий розмір становить грошова компенсація. Таким чином, стороною позивача перед експертом не ставилось питання про наявність чи відсутність моральної шкоди та її грошового еквіваленту за незаконне притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та складання відповідних протоколів. Натомість, основновоположним для сторони позивача є факт незаконного затримання із застосуванням кайданок. Висновком експерта не надано відповідь про наявність моральної шкоди внаслідок інших незаконних дій працівників поліції, окрім застосування щодо [PERSON] заходів забезпечення провадження. Судом встановлено, що експертиза була вчинена з використанням Методики психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди (далі методика) / Т.В. Савкіна , Т.М. Єгорова , О.О. Сліпець та ін. - X.: ХНДІСЕ, 2017. 61 с. - реєстраційний номер 14.1.75 Реєстру методик проведення судових експертиз. Дана методика внесена до реєстру та зареєстрована 18.01.2019 року. Основою вказаної методики 14.1.75 є «модифікована» Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань [PERSON] з його формулою. У дослідженому висновку експерта (сторінка 13) зазначено, що для розрахунку розміру моральної шкоди, було застосовано модифіковану та відкориговану формулу [PERSON]. Варто зауважити, що 29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика [PERSON] була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Разом із тим, згідно п. 1.4. Інструкції про призначення, проведення судових експертиз та експертних досліджень й Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз. Пункт 8.3 Методики (модефікованої), містить посилання на методи дослідження відповідно їх реєстраційних кодів в Реєстрі методик проведення судових експертиз. Разом з тим, рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України 28 січня 2021 року прийнято рішення про припинення застосування всіх психологічних методик, зазначених у Методиці. Судом встановлено, що при проведенні експертизи № СЕ-19/123-21/1285-ПС від 30.07.2021 року було використано ряд методик, застосування яких, згідно реєстру методик проведення судових експертиз припинено, а саме: методика визначення типу акцентуації рис характеру та темпераменту К.Леонгарда і Х Шмішека та оцінка рівня ситуативної (реактивної) тривожності (тест Спілберга-Ханіна) Таким чином, суд не може взяти до уваги висновки викладені у експертному дослідженні, зроблені на основі застосування методів дослідження у вигляді методик, які мали застосовуватися у Методиці як спеціальні методи дослідження, застосування яких було припинено. Окрім того, Методика визначає поняття «презюмованою моральна шкода», однак чинне законодавство такого поняття не закріплює. Варто зазначити, що не кожна психотравмуюча ситуація апріорі завдає моральних страждань певній особі, оскільки в силу своєї значущості або індивідуальних особливостей особистості людина може не помітити, що щось сталося або дуже швидко про це забуде, або навпаки, отримати сильний стрес тощо. У даному випадку, із досліджених у справі доказів стає зрозумілим, що найбільш психотравмуючим випадком для позивача є застосування до нього адміністратинвого арешту, повалення на землю та застосування кайданок, адже саме з питанням про визначення розміру моральної шкоди за цим фактом, позивач просив призначити експертизу. Складання ж стосовно позивача інших адміністративних матеріалів не завдало останньому такої ж сильної психотравмуючої дії як адміністративний арешт, адже моральна шкода виникає внаслідок впливу не протиправного діяння, а саме психотравмуючої ситуації для позивача. Разом із тим, встановити значення вищевказаних діянь для позивача не виявляється можливим, оскільки позивач у судове засідання не зявився. Також у тескті висновку експерта (сторінка 11) на підставі досліденого, експертом було констатовано, що після вказаних подій протягом тривалого часу (більше пів року) підекспертний перебував у стані фрустрації (довге не задоволення потреби), оскільки не міг задовольнити свою потребу у законному, справедливому ставленні до себе, змушений був доводити свою невинуватість та захищати честь та гідність. Такі обставини не відповідають дійсності, оскільки з моменту порушення його прав (21.12.2019 року) до моменту їх відновлення (ухвалення судових постанов про закриття провадження у справі 29.01.2020, 06.02.2020 та 10.02.2020 року) пройшло (в середньому) не більше півтора місяця, а не пів року, як про це зазначено у висновку експерта. Окрім того, [PERSON] пояснив експерту, що близько одного року ходив до приватного психолога та пив заспокійливе. Розом із тим, позивач не додав будь-яких доказів на підтвердження вказаного. Також варто зазначити і про те, що в Методиці зазначено, що висновок психологічного дослідження за цією Методикою має орієнтовний (ймовірний) характер. Таким чином, досліджений висновок експерта не може бути прийнятий судом як достовірний та достатній доказ із підстав, викладених вище. Так, визначаючи розмір моральної шкоди, суд бере до уваги, що мора?льна шко?да є громадсько-етичною категорією, яка оцінюється громадянським суспільством за нормами моралі. Законодавство декларує мету поновити справедливість, очевидно що вона - недосяжна. Закон не може вилікувати особу, яка зазнала душевного страждання. Зрозуміло, що справедливість може прийняти форму компенсації для потерпілої особи. В цивільній справі справедливість виражається в грошових коштах, які необхідні позивачу для забезпечення всім необхідним, а також компенсації за спричинену біль та страждання. Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-28008св10 від 13.07.2011 року зазначив, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Як вказує у своїй постанові ВП/ВС у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. ЄСПЛ часто використовує нематеріальні залагодження моральної шкоди. У справі Аміхалай протии Молдови зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішення Білуха протии України. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу суд виходить з наступного. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Судом досладжено достатній обсягдоказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, серед яких відеозаписи з місця події, письмові пояснення, надані свідками та самим [PERSON] . Із дослідженого обсягу доказів, судом встановлено, що дійсно, позивач зазнав певного рівня душевних страждань через необгрунтовані дії працівників поліції, які однак не є презюмовані виключно фактом незаконних дій, а є результатом психотравмуючої ситуації для позивача. При цьому, у більшості пояснень позивача та свідків, превалюють покази щодо психотравмуючої дії факту адміністративного затримання, повалення його на землю, застосування кайданок, доставлення на огляд. Суд переконаний, що [PERSON] однозначно зазнав душевних страждань у зв`язку із притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, які він не вчиняв, а також внаслідок застосування до нього адміністративного затримання. Внаслідок ініціювання провадження у справі про адміністративне правопорушення, було порушено його звичний розклад життя, позивач змушений був звертатись за допомогою до фахівців у галузі права, переживати страждання доводячи свою невинуватість перед посадовими особами, зазнавати розпачу та зневіри до посадових осіб, до системи правосуддя у цілому, певний час жити, будучи приниженим та ображеним, тощо. Окрім того, [PERSON] звинувачено у вчиненні одразу трьох правопорушень, що значно збільшує обсяг душевних хвилювань. Вказані душевні страждання знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із діями завдавача шкоди. Разом із тим, варто зазначити, що складені за наслідками таких дій протоколи та подальше притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбувалось у рамках провадження справи про адміністративне правопорушення. Позивача не було звинувачено у вчиненні суспільнонебезпечного, кримінально караного діяння, до нього не застосовувалась позбавлення волі як покарання чи міра запобіжного заходу, натомість адміністратине затримання відбулось із підстав необхідності складення відповідних матеріалів, затримання не тривало більш ніж 2 годин, після чого позивача було відпущено. У одному із випадків, провадження і справі стосовно [PERSON] було одразу закрите, а у двох інших його було виправдано. Варто зауважити, що відновлення порушеного права не зайняло багато часу, судовий розгляд тривав близько півтора місяця. За результатами розгляду дії працівників поліції було визнано незаконними, винесено окрему постанову, яку направлено для притягнення винних осіб до відповідальності. За наслідками службового розслідування, до винних застосовано дисциплінарне стягнення. Таким чином, сам факт ефективності та швидкості відновлення порушеного права позивача з боку держави, є справедливою сатисфакцією та значним внеском у згладжування душевних страждань позивача. Разом із тим, окрім своїх письмових пояснень, пояснень дружини, та колеги, позивачем не надано достатнього обсягу доказів, (зокрема медичної документації із призначеним курсом лікування та медичними призначеннями із зазначенням про скарги на психологічний стан, відомостей про відвідування психолога, як про це зазначає сам позивач, чи вживання ліків, тощо), які б могли підтвердити значні душевні страждання, повязані із викладеними обставинами. За таких умов, пояснення позивача не можуть бути підтверджені у повній мірі. Викладена психотравмуюча ситуація для позивача є не повторюваною, як до, так і після відновлення порушеного права, охоплюється суміжними причинами виникнення в момет складання протоколів, у часі була не тривалою, розглядалась уповноваженими органами як правопорушення, внаслідок незаконних дій позивач не втратив спроможності та можливості, не призупинив та не змінив своїх звичних занять та діяльності. За таких обставин, розмір моральної компенсації, яку [PERSON] просить стягнути з держави на його користь у сумі 79000,00 гривень, на переконання суду, не співмірний із розміром його душевних страждань, а також впливом даної ситуації на його життя. Враховуючи викладене та

Outcome: partial