Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

17 березня 2021 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача. У зареєстрованому шлюбі у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ними розірвано рішенням суду від 12.11.2012 року, яким також стягнуто аліменти на утримання їх малолітньої дитини. Після 2012 року відповідач ні разу не бачив їх доньку , не опікувався станом її здоров`я, ніяким чином не приймає участі у її вихованні, освіті та ніяк не забезпечує її матеріально, тобто не виконує покладені на нього батьківських обов`язків. Вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх дитини буде на користь інтересам дитини та відповідати вимогам закону, так як відповідач тривалий час не тільки не виконував своїх обов`язків по вихованню, піклуванню та утримуванню дитини, але й і повністю втратив будь-який зв`язок із дитиною, навіть не цікавився станом її здоров`я та життям. Стислий виклад заперечень відповідача. 20 серпня 2021 року відповідач звернувся з відзивом на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки весь час з моменту припинення шлюбних відносин з позивачем постійно приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини та додаткових витратах на доньку по першому проханню позивача, а також підтримує особистий, безпосередній зв`язок з донькою шляхом інтернет-звязку та безпосереднього спілкування та проведення разом вільного часу. Зазначене підтверджується фотографіями разом з дитиною, особистим листуванням через Вайбер, квитанціями про сплату аліментів на утримання дитини за весь період, квитанціями про переведення грошових коштів для додаткових, особистих потреб доньки, привітанням її зі святами, днем народження, а також власними розписками позивача про відсутність заборгованості по сплаті аліментів від 04.05.2018 року. Позивачка в свою чергу подала відповідь на відзив, в якій заперечує обставини викладені відповідачем у відзиві та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії. Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справ та призначено розгляд справи по суті. 17 лютого 2022 року від усіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фактичні обставини встановлені судом. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2005 року. В цьому шлюбі у них народилася дитина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання їх малолітньої дитини у розмірі ј частину усіх видів заробітку. Згідно довідки №132 від 01.03.2021 [PERSON] навчається у 7-Е класі НВК техніко-економічного ліцею №61. Відповідно до акту складеного сусідами від 01.03.2021 [PERSON] та [PERSON] постійно мешкають за адресою [ADDRESS] з 2019 року. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] вдруге уклав шлюб з [PERSON] . Відповідачем надано копії квитанції про сплату аліментів за період з 2018 року по 2021 рік. Зі скріншотів особистої переписки батька з донькою видно, що батько цікавиться справами дитини, направляє додаткові кошти на особисті потреби дитини та відпочинок. Як зазначає позивачка до виконавчої служби виконавчий лист вона не подавала. Відповідно до розписки позивача від 04.05.2018 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня. З фотознімків наданих відповідачем він разом з донькою проводить вільний час та відвідує заходи за її участі. Згідно висновку адміністрації Шевченківського району ДМР, як органу опіки та піклування №4/3-115 від 12.10.2021 р. вбачається, що адміністрація вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , 1980 року народження відносно дитини [PERSON] [INFO] . Норми застосовані судом. Дані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Також суд звертає увагу на ЗУ "Про охорону дитинства", який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Так, зі ст.11 ЗУ "Про охорону дитинства" вбачається, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 даного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч.1 п.2 ст.164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що "Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей". При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України". Висновки суду. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалися на те, що відповідач [PERSON] жодного з покладених законом на нього як батька обов`язків не виконує, не приймає участі у вихованні доньки, вже тривалий час не спілкується з нею, не цікавиться навчанням та станом здоров`я. Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначені обставини суду не надано. Крім того, відсутність матеріального забезпечення дитини спростовується доказами наданими відповідачем у вигляді квитанцій про сплату аліментів на утримання доньки, а отже дана обставина також є недоведеною. Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові доводів позивача щодо незацікавленості відповідача у житті дитини, оскільки вони спростовані скріншотами переписки батька й доньки, а також фотознімками зробленими під час проведення вільного часу разом. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed