Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ДП «45 ЕМЗ» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2020 року по 09 червня 2021 року включно в сумі 29968,40 грн. Свій позов мотивував тим, що 01.06.2017 позивача в порядку переведення з відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП «45 експериментальний механічний завод» прийнято на посаду інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 експериментальний механічний завод». Наказом від 04.06.2018 №100к «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з займаної посади. Вінницький апеляційний суд 12.12.2018 прийняв рішення по справі №127/14903/18, яким визнав незаконним наказ відповідача від 04.06.2018 №100к «Про звільнення [PERSON] з посади інженера з нормування праці другої категорії за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України», зобов`язав поновити позивача на займаній посаді та стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та провести інші виплати. Проте, вже на наступний день після поновлення відповідач знову звільнив позивача з роботи згідно з наказом від 13.12.2018 №232к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] ». Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 визнано незаконним наказ від 13.12.2018 №232к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] », зобов`язано відповідача поновити [PERSON] на займаній посаді, вирішено стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 26.08.2020. Наказом відповідача від 26.08.2020 №115к «Про поновлення на роботі [PERSON] » відповідач поновив позивача на посаді інженера з нормування праці 2 - ї категорії з 14.12.2018. Разом з тим рішенням Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 визнано незаконним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 щодо поновлення позивача на роботі. З огляду на викладене, відповідач згідно з наказом від 17.11.2020 №156к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] » звільнив позивача з роботи. Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу позивача на рішення Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 у справі №127/1703/19, своєю постановою від 26.05.2021 скасував постанову Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 залишив в силі. Наказом від 10.06.2021 №127/1к «Про поновлення на роботі [PERSON] » позивача поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 26.08.2020. Разом з тим позивач вказує, що фактичне виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 відбулось лише 10.06.2021, а тому, враховуючи звільнення відповідачем його з посади 17.11.2020, на користь позивача з відповідача за період вимушеного прогулу з 18.11.2020 по 09.06.2021 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Позивач листом від 05.07.2021 звернувся до відповідача з проханням виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за наведений період, разом з тим відповідач 07.07.2021 провів виплату середнього заробітку виключно за період 14.12.2018 по 26.08.2020 (період, що охоплено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі № 127/1703/19), вимогу (прохання) виплатити середній заробіток за спірний період відповідач проігнорував. З огляду на викладене, позивач посилаючись як на підставу своїм вимог на ст.ст. 47, 116, 117, 236 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що пов`язаний з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 17.11.2020 по 09.06.2021 в сумі 29968,40 грн. Також просив вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Вінницького міського суду від 03.11.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено учасникам справи право на подання, у визначені цією ухвалою суду процесуальні строки, заяв по суті справи. (а.с. 69). 10.01.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача І.Брилянт, яка просить суд відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення проти позову мотивувала тим, що відповідач на виконання рішення Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №127/1703/19, наказом № 127/1к від 10.06.2021 поновив на роботі [PERSON] та виплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 26.08.2020, як і встановлено рішенням суду. Стягнення середнього заробітку за період з 17.11.2020 по 09.06.2021, не було предметом розгляду справи № 127/1703/19, а тому не могло бути виплачено позивачу на момент поновлення на роботі 10.06.2021. Вважає, що за змістом ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Вважає, що відповідач діяв правомірно, в належний спосіб виконав рішення суду в повній мірі. Як на підставу для відмови в задоволенні позову посилається також на те, що відповідач [PERSON] в період часу з 17.11.2020 по 09.06.2021 фактично не виконував трудові обов`язки, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на переконання позивача не підлягає до задоволення. Також, як на підставу для відмови в задоволенні позову посилається на ст.233 КЗпП України, стверджуючи, що позивачем пропущено встановлений вказаною нормою КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з вимогою про вирішення трудового спору, що не пов`язаний зі звільненням (а.с. 76 - 82). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2022 задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у відповідача, серед іншого, копії наказів про поновлення на роботі та скасування наказів про поновлення на роботі позивача у справі (а.с. 98). 18.01.2022 на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив, доводи якої зводяться до наступного. Право позивача на середній заробіток за період з 18.11.2020 по 09.06.2021 виникає у зв`язку з тим, що вказаний період є періодом вимушеного прогулу, протягом якого відбулася затримка виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі. Протягом вказаного період відбулася затримка повного розрахунку при звільненні. Враховуючи те, що протягом періоду з 18.11.2020 по 09.06.2021 позивач не працював на ДТ «45 ЕМЗ» з причин, що об`єктивно не залежали від нього, то згідно ст. 236 КЗпП України вказаний період є періодом вимушеного прогулу, який підлягає оплаті в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що відповідач, видаючи наказ від 17.11.2020 №156к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] » фактично здійснив затримку виконання законного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 щодо зобов`язання поновити [PERSON] на займаній посаді з 14.12.2018. Оскільки відповідач лише 10.06.2021 видав наказ №127/1к «Про поновлення на роботі [PERSON] », яким позивача поновлено на роботі з 14.12.2018, то період з 18.11.2020 по 09.06.2021 є періодом вимушеного прогулу через затримку виконання рішення про поновлення працівника, який згідно ст. 236 КЗпП України також підлягає оплаті середнім заробітком. Доводи представника відповідача про пропуск встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду для вирішення трудового спору позивач просить суд не приймати до уваги, оскільки вважає, що такий строк позивачем не пропущено. Позивач вважає, що право на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.11.2020 по 09.06.2021 у нього виникло на підставі постанови Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №127/1703/19, з якою сторони ознайомились 10.06.2021. Враховуючи, що поновлення позивача на роботі відбулось 10.06.2021, то період з 18.11.2020 по 09.06.2021 є періодом вимушеного прогулу, що підлягає оплаті середнім заробітком, оскільки позивач у справі не виконував свою трудову функцію через звільнення, яка в послідуючому визнано незаконним. Посилається на правовий висновок Верховного Суду у справі №501/2316/15 від 26.08.2020 в частині визначення поняття «вимушений прогул», та вказує, що протягом періоду з 13.12.2018 по 10.06.2021 (за виключенням періоду з 27.08.2020 по 17.11.2020 - протягом якого позивач фактично виконував посадові обов`язки) відповідачем порушувались трудові права позивача, а тому наведений період є періодом вимушеного прогулу. Датою, в яку у позивача виникло право вимагати у відповідача середній заробіток за спірний період, є 10.06.2021. З 05.07.2021 по 05.08.2021 позивач мав правомірне очікування на те, що відповідач задовольнить його заяву про виплату середнього заробітку за спірний період. Вважає, що про своє порушене право він дізнався 06.08.2021 (на другий день після спливу місячного строку для розгляду відповідачем його заяви від 05.07.2021 про виплату середнього заробітку за спірний період), а тому з огляду на звернення ним до суду 05.10.2021, вважає, що ним не пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду для вирішення цього трудового спору. Разом з тим вказує, що у разі, якщо суд дійде висновку про пропуск цього строку, просив на підставі ст. 234 КЗпП України поновити такий строк, оскільки протягом період з 09.08.2021 по 30.08.2021 позивач перебував на лікарняному, про що представив копію виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 12.01.2022 (а.с. 100 - 108). Інших заяв по суті справи матеріли цивільної справи не містять. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку надавши оцінку фактичним обставинам справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами трудового законодавства. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч. 2 ст. 82 ЦПК України) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі № 127/1703/19, позов [PERSON] до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення допомоги при тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікуванні, стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «45 експериментальний механічний завод» від 13.12.2018 №232 к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » та поновлено [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 експериментальний механічний завод» з 13.12.2018. Вирішено стягнути з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 26.08.2020 р в розмірі 90983 грн. 20 коп. (сума визначена без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). Стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В решті позову вирішено відмовити. Вирішено питання стягнення судового збору (а.с. 33 - 41). На виконання наведеного рішення суду відповідач у справі Наказом від 26.08.2020 № 115к «Про поновлення [PERSON] » скасував свій Наказ №232 від 13.12.2018 «Про звільнення за прогул без поважних причин» [PERSON] та поновив його на посаді інженера з нормування праці 2 категорії на 0,75 посадової ставки з 13.12.2018. Згідно п. 2 наведеного наказу, головному бухгалтеру [PERSON] наказано провести необхідні розрахунки з [PERSON] (а.с. 209). Постановою Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 у справі №127/1703/19 апеляційну скаргу ДП «45 експериментальний механічний завод» задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 скасовано в частині вимог, які задоволено, ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено. В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін. Вирішено питання судових витрат (а.с. 45 - 51). На виконання наведеної постанови Вінницького апеляційного суду відповідач у справі своїм Наказом від 17.11.2020 №156 к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] » скасував наказ № 115к від 26.08.2020 «Про поновлення на роботі [PERSON] » та вирішено вважати [PERSON] таким, що є звільненим з 13.12.2018 року» (а.с. 210). Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №127/1703/19 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. З поміж іншого вирішено постанову Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 року скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 залишити в силі. Вирішено питання судових витрат (а.с. 52 - 65). Таким чином, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19, яким позивача [PERSON] поновлено на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 експериментальний механічний завод» з 13.12.2018 та стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 26.08.2020 р в розмірі 90983 грн. 20 коп., набуло законної сили 26.05.2021. Як вбачається з Постанови Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №127/1703/19, справа у Верховному суді розглядалась в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Сторони про остаточне рішення у наведеній справі дізнались 10.06.2021, що вбачається з їх заяв по суті справи, яка на даний час розглядається судом, а тому вказана обставина визнається сторонами та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. На виконання Постанови Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №127/1703/19 відповідачем у справі 10.06.2021 винесено Наказ № 127/1к «Про поновлення на роботі [PERSON] », згідно якого вирішено скасувати наказ № 232 к від 13.12.2018 «Про звільнення за прогул без поважних причин» [PERSON] та вирішено поновити його на посаді інженера з нормування праці 2 категорії на 0,75 посадової ставки з 13.12.2018. Згідно п. 2 наведеного Наказу головному бухгалтеру відповідача наказано провести необхідні розрахунки з [PERSON] (а.с. 211). Позивач у справі визнає обставину отримання 07.07.2021 від відповідача, на виконання Постанови Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 127/1703/19 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 по 26.08.2020, разом з тим вказує, що фактичне виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі № 127/1703/19 відбулось лише 10.06.2021, а тому, враховуючи звільнення відповідачем його з посади 17.11.2020, на користь позивача з відповідача за період вимушеного прогулу з 18.11.2020 по 09.06.2021 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Відповідач, в свою чергу, наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 18.11.2020 по 09.06.2021 заперечує, оскільки вважає свою бездіяльність з невиплати цих коштів, в період дії не скасованої постанови Вінницького апеляційного суду правомірною. Вказує також на пропуск позивачем, встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду для вирішення такої вимог. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні, і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19, позов [PERSON] до ДП «45 експериментальний механічний завод» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення допомоги при тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікуванні, стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «45 експериментальний механічний завод» від 13.12.2018 №232 к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » та поновлено [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 експериментальний механічний завод» з 13.12.2018. Вирішено стягнути з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 26.08.2020 р в розмірі 90983 грн. 20 коп. (сума визначена без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). Судом при ухваленні цього рішення виконано вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 26.08.2020 р в розмірі 90983 грн. 20 коп. Разом з тим, наведене вище рішення Вінницького міського суду Вінницької області було скасовано Постановою Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 у цій же справі, та яка (постанова) залишалась в силі до ухвалення у цій справі Постанови Верховного Суду від 26.05.2021, про яку сторони дізнались 10.06.2021, що і обумовило виникнення ситуації, в якій позивач не міг виконувати свою роботу, оскільки 17.11.2020 згідно з Наказом №156к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] » був звільнений з займаної посади. Така ситуація правової невизначеності позивача тривала з 18.11.2020 до фактичного виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020, тобто до 10.06.2021 року. Таким чином позивач в період часу з 18.11.2020 по 09.06.2021 не міг виконувати своїх трудових функцій з незалежних від нього причин, оскільки в період часу з 18.11.2020 по 09.06.2021, згідно з наказом відповідача від 17.11.2020 № 156 к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] » вважався звільненим за займаної посади з 13.12.2018 року (а.с. 210). Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 501/2316/15 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Звільнення позивача з роботи 17.11.2020, згідно з Наказом від 17.11.2020 №156 к «Про скасування наказу «Про поновлення на роботі [PERSON] », який винесено на підставі Постанови Вінницького апеляційного суду від 17.11.2020 у справі №127/1703/19 є незаконним, оскільки наведену Постанову Верховним Судом скасовано, а тому звільнення позивача 17.11.2020 з роботи не може бути визнано судом обґрунтованим, так як судовий акт на підставі якого було проведено звільнення з 26.05.2021 є скасованим, як незаконний. Таким чином період часу з 18.11.2020 по 09.06.2021, за який позивач просить стягнути середній заробіток, та в який він не міг з незалежних від нього причин виконувати свою трудову функцію, оскільки був відповідачем звільненим з займаної посади, суд визнає - вимушеним прогулом, так як на протязі усього цього періоду у часі тривало порушення його трудових прав - незаконне звільнення. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як встановлено судом позивач у справі 05.07.2021 звертався до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2020 по 09.06.2021, разом з тим така його вимога залишилась відповідачем поза увагою, з заяв по суті справ судом встановлено, що відповідач заперечує наявність підстав для виплати середнього заробітку за вказаний період (а.с. 10, 76 - 82). Разом з тим, з огляду на визнання судом періоду часу з 18.11.2020 по 09.06.2021 - вимушеним прогулом позивача, відповідно до ст. 236 КЗпП України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю" зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Вінницький міський суд Вінницької області під час ухвалення рішення від 26.08.2020 у справі № 127/1703/19, яке залишено в силі Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 у цій же справі, здійснив розрахунок розміру середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували події з якою пов`язана відповідна виплата, який становить 215,60 грн. Саме вказану величину, як розмір середньоденного заробітку, просив застосувати позивач при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2020 по 09.06.2021. Будь - яких заперечень з приводу обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з цієї величини відповідач у заявах по суті справи не висловив, а тому суд враховує рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 як преюдиційне для розгляду цієї справи та застосовує при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в період з 18.11.2020 по 09.06.2021 величину середньоденного заробітку в розмірі 215,60 грн., що встановлено наведеним вище рішенням. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, що пов`язано з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, у період з 18.11.2020 по 09.06.2021 становить 139х215,6= 29968,40 грн., Проводячи вказаний розрахунок суд виходить з того, що середньоденна заробітна плата позивача, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.08.2020 у справі №127/1703/19 становить 215,60 грн., у спірний період кількість робочих днів, в які позивач не працював, внаслідок вимушеного прогулу становить 139 (зокрема з 18.11.2020 по 30.11.2020 - 9 робочих днів, в грудні 2020 - 22 робочих дні, в січні 2021 - 19 робочих дні, в лютому 2021 - 20 робочих дні, в березні та квітні 2021 - по 22 робочих дні (разом 44 дні), в травні 2021 - 18 робочих дні, з 01.06.2021 по 09.06.2021 включно - 7 робочих днів). Проведення розрахунку середнього заробітку за 17.11.2020 не ґрунтується на вимогах закону та судом не проводиться, оскільки саме у вказану дату позивача згідно з наказом №156к звільнено з займаної посади та вказаний день (день звільнення) вважається останнім днем роботи позивача. Представник відповідача Брилянт І.О. у відзиві на позовну заяву вказувала на те, що позивачем пропущено, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки про порушення свого права він дізнався 10.06.2021 року, а до суду з позовом звернувся лише 05.10.2021, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог і з цих підстав. Натомість позивач вважає, що встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з позовом з наведеним предметом не пропущено. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відрахування тримісячного строку для звернення до суду з позовом слід проводити з дати, коли між позивачем та відповідачем фактично виник спір з приводу виплати коштів, як середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2020 по 09.06.2021. У цьому зв`язку позивач зазначає, що 05.07.2021 він направив до відповідача заяву з вимогою оплатити середнім заробітком вимушений прогул за період з 18.11.2020 по 09.06.2021. З огляду на встановлений ст.20 Закону України «Про звернення громадян» місячний строк на розгляд його звернення та незадоволення такого звернення у наведений термін, вважає, що фактично між позивачем та відповідачем спір з приводу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за досліджуваний період виник 05.08.2021, а до суду він звернувся 05.10.2021. У відповіді на відзив вказав, що якщо суд дійде висновку про пропуск встановленого ст.233 КЗпП України процесуального строку звернення до суду - просив його поновити. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин - редакція від 09.05.2021, яка діяла до 10.06.2021) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду поширюється на всі трудові спори та застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків. Суд погоджується з позицією представника відповідача Брилянт І.О. щодо пропуску позивачем, встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду з позовом для вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки про рішення Верховного Суду від 26.05.2021 позивач дізнався 10.06.2021, а тому саме з 10.06.2021 слід відраховувати тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору з таким предметом. Позиція позивача щодо правомірних очікувань на добровільну виплату відповідачем середнього заробітку за досліджуваний період, чи необхідності додаткового звернення до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку за період, що досліджується судом (для додаткового підтвердження наявності спору про право на такі кошти) не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивач про порушення свого права на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі дізнався саме 10.06.2021 (обставина визнана у відповіді на відзив). Стаття 233 КЗпП України початок перебігу процесуального строку звернення до суду з позовом пов`язує з моментом коли особа дізналась чи повинна була дізнатись про порушення свого права, а не з моментом, коли особа, достовірно знаючи про порушення права, ще раз (внаслідок бездіяльності відповідача з виплати) впевнилась, що її вимоги в добровільному порядку задоволені не будуть. Прийняття позиції позивача в цій частині, щодо необхідності відрахування встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду з позовом з 05.08.2021 (з дня закінчення місячного строку на розгляд заяви про добровільне задоволення вимог), нівелювало б правову природу ст.233 КЗпП України, та означало б можливість «позивачів» в штучному порядку та, в обхід закону, подовжувати собі, встановлені законом імперативні строки звернення до суду для вирішення трудового спору. Разом з тим, згідно з вимогами ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У ст.234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Як встановлено судом, позивач у справі, в період перебігу встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (період розпочався 10.06.2021 + 3 місяці = 10.09.2021), а саме з 09.08.2021 по 30.08.2021, перебував на амбулаторному лікуванні, про що видана відповідна довідка № 003832 (а.с. 108). З огляду на те, що позивач у період часу з 09.08.2021 по 30.08.2021 перебував в стані непрацездатності та не міг належним чином у вказаний період реалізувати своє конституційне право на доступ до правосуддя, суд визнає причини пропуску процесуального строку звернення до суду поважними та констатує наявність підстав для його поновлення. З огляду на викладене, встановлений законом процесуальний строк звернення до суду з позовом на підставі ст. 234 КЗпП України за клопотанням позивача, що наведено у відповіді на відзив, слід поновити, а позов відповідно задоволити. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 908 слід стягнути з відповідача на користь позивача. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього процесуального інституту є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу. До матеріалів позовної заяви позивач додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових на суму 5500 грн., які складаються з: 1) підготовка позовної заяви - 2500 грн., 2) підготовка відповіді на відзив 1500 грн, 3) участь у судових засіданнях (500 грн. за одне засідання) на загальну суму 1500 грн. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що позивач у справі в ході підготовки позову та розгляду справи користувався правовою допомогою. Всі процесуальні документи підписані позивачем по справі, документів, які б посвідчували повноваження представника позивача у цій справі, чи понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду не представлено. Судові засідання у справі не проводились, участі представника в судових засіданнях обраний судом вид провадження - не вимагав. Відповідно до ч.1-2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З огляду на не представлення позивачем суду наведених вище доказів, в стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. Вимога позивача про допуск рішення до негайного виконання, в частині виплати заробітної плати за один календарний місяць, не ґрунтується на вимогах ст.430 ЦПК України, оскільки в даному випадку суд вирішував вимоги про стягнення середнього заробітку, як компенсаційної, передбаченої законом санкції за вимушений прогул, а не заробітної плати. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18) зазначено, що: "якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права". Зазначений правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). На підставі викладеного та

Outcome: partial