Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

[PERSON] 05.05.2021 року звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований наступним. Позивач є власником квартири. [PERSON] в даній квартирі має зареєстроване місце проживання, є колишнім чоловіком позивача. З жовтня 2019 року він не проживає в даній квартирі. Сторони укладали між собою. Угоду, за якою він зобов`язався добровільно знятись з реєстраційного обліку, проте не зробив цього. Будь-яких витрат по утриманню квартири він не несе. [PERSON] позбавлена можливості вільно розпоряджатись належним їй майном, у зв`язку із реєстрацію місця проживання [PERSON] в її квартирі. 21.05.2021 року відкрито провадження за даним позовом ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області та призначено підготовче засідання. 31.08.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відмовлено в зупинення провадження та постановлено про об`єднання в одне провадження справ. [PERSON] звернувся 19.03.2021 року до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користування квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований наступним. Шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що хоч шлюб між сторонами було розірвано, проте вони проживали безперервно однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували дитину. 18.02.2021 року він намагався повернутись до дому, але не зміг відчинити двері, оскільки змінено замки. [PERSON] відмовилась його пускати до квартири. 18.02.2021 року він у зв`язку з наведеним звернувся до поліції. З 18.02.2021 року він змушений проживати у друзів. [PERSON] подала відзив, де зазначила, що припинили подружні стосунки з [PERSON] припинені ще до ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу. Твердження [PERSON] про те, що він до 18.02.2021 року проживав в квартирі є неправдивими. Його відсутність підтверджена актом про не проживання. Також договір про встановлення охоронної сигналізації від 26.06.2020 року вказує на неможливість користування [PERSON] квартирою і його відсутність. 27.10.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 13.12.2021 року в судовому засіданні було опитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні оголошено перерву для виклику свідка з боку [PERSON] до 07.02.2022 року до 09-00 год. В судовому засіданні 07.02.2022 року [PERSON] та її представник підтримали свій позов, з підстав в ньому зазначених, просили його задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Вказали, що в квартирі немає речей [PERSON] . Перешкод [PERSON] не чинила [PERSON] в користуванні квартирою, він виїхав сам. Ззаначила, що умови мирової угоди не виконав [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] підтримав свій позов, просив його задовольнити з підстав в ньому зазначених на запитання пояснив, що з 2019 року виїхав з квартири, оскільки уїхав в [PERSON] . В даний момент йому не має де проживати, раніше винаймав квартиру. Написав заяву в поліцію, оскільки зареєстрований в квартирі та хоче там проживати. Стверджує, що в квартирі є його речі, а саме: посуд та інструменти. Визнав факт укладання мирової угоди з [PERSON] , проте вони не досягли згоди щодо автомобіля, тому умови угоди не виконано. Позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що свідок з його боку не прийде, справу просив розглядати без допиту свідка та у відсутності свого представника. Заслухавши учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В акті від 05.05.2021 року складеного головою ОСББ «Херсонець» зазначено, що комісія у складі мешканців будинку [ADDRESS] склали даний акт про те, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації з жовтня 2019 року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04.05.2020 року у справі № 766/23992/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] провадження у справі відкрито ухвалою суду 13.12.2018 року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12.01.2021 року визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . Крім того даним судовим рішенням визначено неприйнятними посилання [PERSON] на фіктивність розірвання шлюбу та про його фактичне спільне проживання, як чоловіка та дружини з [PERSON] до березня 2019 року включно у спірній квартирі, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено. Під час даного судового розгляду [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на підтвердження твердження, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , вони подовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство. Крім того, в поясненнях [PERSON] пояснив, що з спірної квартири поїхав у 2019 році в іншу країну [PERSON] . Будь-яких доказів на підтвердження поважної причини відсутності за місцем реєстрації проживання з боку [PERSON] суду не надано. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли він повернувся додому, то в спірній квартирі були замінені дверні замки та встановлена сигналізація. В тексті позовної заяви [PERSON] не вказує таку обставину відсутності у квартирі, як перебування за кордоном. Він зазначає в своєму позові, що проживав спільно з [PERSON] однією сім`єю, й коли повернувся додому 18.02.2021 року то в квартирі було змінено дверні замки без його відома. 26.06.2020 року між [PERSON] та Управління поліції охорони в Херсонській області укладено договір № 17502 КВ про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції. Предмет договору квартира [ADDRESS] , що вбачається з копії даного договору. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що є донькою сторін у справі, що [PERSON] виїхав з квартири в кінці 2019 року, а саме; жовтень листопад 2019 року, оскільки батьки розлучались. Свідок не бачила, щоб хто-небудь чинив перешкоди [PERSON] в користування спірною квартирою. У 2019 році [PERSON] приходив до квартиру, подивитись. Свідок йому виносила його речі взуття. Не повідомляв свідку своїх намірів щодо повернення до квартири. У березні 2021 року він приходив, говорив, що забере диван, потім передумав. Свідок повідомила, що з квартири [PERSON] не виганяли, сам виїхав. Особисті речі батька в квартирі відсутні. З батьком не підтримує спілкування. Свідок повідомила, що також проживає в спірній квартирі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] . Сторони проживали разом біля 15 років. В теперішній час [PERSON] не проживає в квартирі приблизно з 2019 року, причини по яким він проживає в квартирі свідку не відомі. Свідок підтвердила обставини, зазначені в акті про не проживання від 05.05.2021 року, який нею підписаний. Також повідомила, що в спірній квартирі проживає [PERSON] , її цивільний чоловік та її донька. Свідок [PERSON] пояснив, що перебуває в цивільному шлюбі з [PERSON] , вони проживають в спірній квартирі з 01.08.2020 року, ведуть спільне господарство. [PERSON] до квартири за цей час не приходив, перешкоди йому ніхто не чинив в користування спірною квартирою. Свідку відомо, що замки у вхідній двері змінювались ще наприкінці 2019 року. Таким чином встановлено, що твердження [PERSON] щодо відсутності за місцем реєстрації проживання [PERSON] з жовтня 2019 року знайшли своє підтвердження дослідженими доказами, а саме: показами свідків, актом про не проживання. Суд вважає доведеним, що [PERSON] виїхав з місці реєстрації проживання добровільно, доказів іншого суду не надано. Крім того, [PERSON] в своїх усних поясненнях підтвердив, що виїхав з спірної квартири у 2019 році. Так, встановлено відсутність [PERSON] за місцем реєстрації проживання понад рік. Суду не надано. Суд констатує, що належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо безперервного проживання однією сім`єю з [PERSON] після розірвання шлюбу в квартирі [ADDRESS] і до 18.02.2021 року, тобто до дати, в яку, по твердженню [PERSON] , він не зміг потрапити в квартиру суду не надано. Довідка Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради про реєстрацію місця проживання від 05.03.2021 року за № 16-14/2860 підтверджує факт реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою : [ADDRESS] з 13.06.2007 року по теперішній час, а не факт самого проживання [PERSON] в спірній квартирі. Тому дана довідка не є доказом фактичного проживання [PERSON] за місцем реєстрації. Факт звернення [PERSON] до управління поліції 18.02.2021 року із заявою про наявність перешкод у доступі до квартири, в якій він спільно проживав з колишньою дружиною [PERSON] не підтверджує факт безперервного спільного проживання даних осіб однією сім`єю, як і не підтверджує факт наявності перешкод, оскільки така заява базується тільки на твердженнях заявника. До матеріалів справи долучена тільки дана заява та відмова у внесенні в ЄДРДР відомостей за даною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.\~ Суд вважає доведеними факт добровільного виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] в жовтні 2019 року та факт відсутності за місцем реєстрації проживання [PERSON] з жовтня 2019 року до 05.05.2021 року, тобто до часу звернення [PERSON] із позовом до суду. Наведений факт вказує на відсутність втручання інших осіб в право [PERSON] на користування спірної квартирою, яким він розпорядився на власний розсуд. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відсутність відповідача за місцем реєстрація понад один рік, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, факт добровільного виселення, дають суду підстави зробити висновок, що [PERSON] , не мешкаючи в спірному житловому приміщенні понад один рік, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню таким в судовому порядку. Належних та допустимих доказів на підтвердження обставин позову про вселення та усунення перешкод [PERSON] суду не надав. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved