Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Як на підставу позовних вимог вказала, що є власником квартири [ADDRESS] , яка була набута нею до реєстрації шлюбу з відповідачем, з яким перебувала у шлюбі з 10.08.2002 по 05.04.2021. Після фактичного припинення шлюбних відносин, 15.09.2020 відповідач виїхав з квартири, забрав всі свої особисті речі і більше зв`язку з житлом не підтримує та комунальні послуги не сплачує. Зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації місця проживання за адресою її квартири, але той на її звернення не реагує. Посилаючись на положення статей, 16, 386, 391, 405 ЦК України позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечував, так як він своїми коштами приймав участь в поліпшенні квартири, а тому має право на користування нею. Факт добровільної зміни місця проживання не оспорював. Вислухавши сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002 по 05.04.2021, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05.04.2021 у справі № 489/5/21. До реєстрації шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2002, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М. та зареєстровано в реєстрі за 1858, позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач у позові та підтвердила в судовому засіданні, відповідач з квартири виїхав добровільно 15.09.2020 та після цього участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує. Наведені обставини позивач підтвердила актом про непроживання від 08.11.2021, складеним за участю трьох сусідів та засвідченим підписом і печаткою голови ОСББ «Мирний-Плюс». Факт належності на праві власності квартири позивачу відповідач підтвердив в судовому засіданні. Також підтвердив, що з квартири виїхав добровільно 15.09.2020, забравши свої особисті речі, так як після фактичного припинення шлюбних відносин вони спільно проживати в квартирі більше не могли і на теперішній час він винаймає інше житло. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, наведені обставини, які визнаються обома сторонами, доказуванню не підлягають. Отже відповідач є колишнім членом сім`ї позивача та з 15.09.2020 в квартирі, яка належить на праві власності позивачу, не проживає, житло покинув добровільно, забравши свої речі, та участі в його утриманні не приймає. При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР, статтею 405 ЦК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач в квартирі, яка є особистою приватною власністю позивача, не проживає з 15.09.2020, тобто більше року. З квартири виїхав добровільно, забравши свої особисті речі, та утримання квартири не здійснює. Наведені обставини свідчить по втрату відповідачем інтересу до квартири, реєстрація якого в ній перешкоджає позивачу в реалізації своїх прав на квартиру як власника, а тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування квартирою позивача. Доводи відповідача, що під час проживання з позивачем він здійснював поліпшення квартири, що на його думку дає йому право сподіватися на користування квартирою, суд відхиляє, та погоджується з твердженням позивача про те, що з відповідачем вона прожила в шлюбі близько 18 років, а тому відповідач зобов`язаний був поліпшувати житло, як чоловік, та як користувач квартири. При цьому, суд враховує, що втрата відповідачем у даному випадку права користування квартирою позивача, відповідає принципу пропорційності на предмет захисту права власності та правомірності втрати відповідачем права користування квартирою, так як останній змінив місце проживання добровільно та проживає за іншою адресою тривалий час, що свідчить про відсутність втручанням у його право на житло, з урахування вимог національного законодавства (ЖК УРСР, ЦК України) та практики ЄСПЛ. Так як суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача на підставі положень статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн., сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved