Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди. На обґрунтування позову вказав, що 28 вересня 2020 року відносно нього був складений протокол про вчинення ним порушення п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України. Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 3 грудня 2020 року за результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімуми доходів громадян з позбавленням право керування транспортними засобами строком на 1 рік та стягнено 420 грн.40 коп. на користь держави. Постановою судді Одеського апеляційного суду від 6 квітня 2020 року за апеляційною скаргою позивача вказану постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 3 грудня 2020 року скасовано, провадження у справі про вчинення позивачем адміністративного правопорушення закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що його було неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності, чим завдано моральної шкоди у вигляді необхідності звертатись до фахівців у галузі права для захисту своїх прав, у вигляді необхідності докладати зусиль для відновлення авторитету та ділової репутації, приниження і зневаги від оточуючих та втрати довіри до правоохоронних органів держави, погіршення стану здоров`я. Також зазначає, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому також завдано матеріальної шкоди у вигляді витрат на евакуатор 2980 грн. 00 коп., витрат на пальне, пов`язаних з поїздками для розгляду справи, у розмірі 3061 грн. 00 коп. Посилаючись на положення статті 56 Конституції України, статей 15, 16, 23, 1174, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просить суд стягнути з держави через Державну казначейську службу України на його користь відшкодування вказаної моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями службової особи органу державної влади Головного управління національної поліції у м.Києві, матеріальні збитки у загальному розмірі 14041 грн. 59 коп., а також судові витрати. Ухвалою від 29.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження. 29.07.2021 року Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позов. У відзиві Державна казначейська служба України повністю заперечила проти позову за безпідставністю. На заперечення Державна казначейська служба України зазначила, що Постанова судді Біляївського районного суду Одеської області від 3 грудня 2020 року відносно позивача не набрала законної сили, тому позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності. З огляду на вказане, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач, як на підставу стягнення матеріальної та моральної шкоди, в даному випадку не підлягають застосуванню. 10.08.2021 року від Департаменту патрульної поліції м.Київ до суду надійшов відзив на позов. У відзиві Департамент патрульної поліції м.Київ повністю заперечив проти позову за безпідставністю. На заперечення відповідач вказав, що Департаментом патрульної поліції м.Київ відносно позивача не було вчинено протиправних дій, тому відсутні підстави для відшкодування позивачеві шкоди. Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 вересня 2020 року працівником Департаменту патрульної поліції м.Київ відносно [PERSON] був складений протокол № ДПР 18№335353 про вчинення порушення п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України. Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 3 грудня 2020 року за результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімуми доходів громадян з позбавленням право керування транспортними засобами строком на 1 рік та стягнено 420 грн.40 коп. на користь держави. Постановою судді Одеського апеляційного суду від 6 квітня 2020 року за апеляційною скаргою позивача вказану постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 3 грудня 2020 року скасовано, провадження у справі про вчинення позивачем адміністративного правопорушення закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. До встановлених судом правовідносин сторін підлягають застосуванню такі правові норми: Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначається у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди. Як сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Наявні матеріали справи не містять доказів того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивача відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо нього усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниження ділової активності та зменшенням соціальних контактів. Зазначений висновок щодо застосування норм права, який згідно вимог ст.263 ЦПК України, повинні застосовувати суди, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, провадження № 6114401св19. Позивач мав можливість і скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно нього за ст.44-3 КУпАП. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення та встановлення відсутності складу правопорушення в діях позивача, на думку суду, є достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації. Ніякі заходи примусу зі сторони держави до позивача не застосовувались. У зв`язку з викладеним, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed