Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

06.04.2021 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати протиправним та скасувати наказ від 17.02.2020 року №116-н "Про внесення змін до штатного розпису КП "МПРС" в частині виведення зі штатного розпису КП "МПРС" відділу з організації закупівель, у складі: начальника відділу - 1 штатна посада; провідного інженера - 1 штатна посада; інженера 1 категорії - 1 штатна посада; старшого фахівця з публічних закупівель - 1 штатна посада, посилаючись на те, що вони працювали у КП «Морська пошуково-рятувальна служба»: [PERSON] на посаді начальника відділу з організації закупівель у період з 11.05.2016 року по 02.03.2021 року, [PERSON] на посаді провідного інженера відділу з організації закупівель у період з 21.06. 2016 року по 21.04.2020 року. Позивачка [PERSON] була звільнена на підставі наказу КП "МПРС" від 21.04.2020 року № 229-К та повторно на підставі наказу від 02.03.20021 року № 115-к. Позивачка [PERSON] звільнена відповідачем на підставі наказу від 21.04.2021 року. Підставою звільнення позивачів відповідачем зазначено наказ від 17.02.2020 року № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП "МПРС". Позивачі вважають наказ від 17.02.2020 року № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП "МПРС" незаконним, таким, що виданий відповідачем без достатніх причин та необхідної вимушеності у скороченні штату, а відтак є таким, що порушує конституційне право працівника на працю. Ухвалою суду від 21.05.2021 року провадження у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 29.06.2021 року позивачами до суду подано заяву про зміну (часткову) предмету позову. Ухвалою суду від 07.02.2021 року заявупро зміну (часткову) предмету позову. позивачів залишено без розгляду. Представником представник відповідача КП «МПРС» було надано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що обраний позивачами спосіб захисту не є належним, а належним способом захисту трудового права є оскарження саме наказу про їх звільнення, яким вона скористалась в інших провадженнях (справи №947/12689/20, 947/9470/21, № 522/8292/20). Доводи позивачів, якими вони обґрунтовують неправомірність оскаржуваного наказу, представник відповідача вважає хибними, безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №116-н від 17.02.2020 року, виданий директором казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» Державної служби Морського та річкового транспорту України [PERSON] , на виконання листа Державної служби морського і річкового транспорту України від 10.01.2020 року №207/07/15-20 щодо пріоритетних напрямків використання коштів підприємств на виконання міжнародних зобов`язань України, скорочення невиробничих, адміністративних та інших витрат з 17.04.2020 року виводяться зі штатного розпису КП «МПРС» 37 штатних одиниць, серед яких п. 1.5 Відділ з організації закупівель, який підпорядкований заступнику директора з операційної діяльності, у складі: - начальника відділу - 1 штатна посада; - провідного інженера - 1 штатна посада; - інженера 1 категорії - 1 штатна посада; - старшого фахівця з публічних закупівель - 1 штатна посада. Наказом №280-н від 30.04.2020 року «Про затвердження і введення в дію організаційної структури та штатного розпису КП «МПРС» за підписом директора [PERSON] на виконання Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», листа Державної служби морського та річкового транспорту України від 10.01.2020 року №207/07/15-20 щодо пріоритетних напрямків використання коштів підприємства на виконання міжнародних зобов`язань України, скорочення невиробничих затверджено і введено в дію з 01.05.2020 року організаційну структуру та штатний розпис КП «МПРС». Позивачка [PERSON] була звільнена на підставі наказу КП "МПРС" від 21.04.2020 року № 229-К та повторно на підставі наказу від 02.03.20021 року № 115-к. Позивачка [PERSON] звільнена відповідачем на підставі наказу від 21.04.2021 року. Підставою звільнення позивачів відповідачем зазначено наказ від 17.02.2020 року № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП "МПРС". Згідно зі ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.51КЗпП України, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю, серед інших є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору, серед інших, є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України, встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України регламентовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Таким чином, прийняття рішення про внесення змін до штатного розпису є компетенцією відповідача та є складовою права на управління діяльністю підприємством. Суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Така правова позиція щодо застосування норм матеріального права в тотожних правовідносинах викладена в Постанові КЦС ВС від 08.04.2020 у справі № 756/10727/16, постанові КЦС ВС від 07.08.2019 у справі № 367/3870/16-ц. Оскаржуючи підстави, законність, передумови та правильність прийняття наказу КП «МПРС» від 17.02.2020 № 116-н «Про внесення змін до штатного розпису КП «МПРС» у цій справі позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх трудових прав, тобто такий спосіб, що не відповідає змісту порушеного права та не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову. Суд зазначає, що КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. З матеріалів справи вбачається, що правомірність звільнення позивачів з посади є предметом розгляду інших справ (№947/12689/20, 947/9470/21, № 522/8292/20), в межах вирішення яких судом має бути з`ясовано питання дотримання визначеної законом процедури звільнення працівника та обрано засіб правового захисту у разі установлення порушеного права чи інтересу позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням обрання позивачем неналежного способу захисту, який не може забезпечити реальне поновлення трудових прав позивача, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, так як не обґрунтована та не доведена.

Outcome: dismissed