Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

22.07.2020 року до канцелярії суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 48489 грн. 59 коп., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по день винесення судом рішення у справі та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилався на те, що він на підставі укладеного трудового договору з 02.12.2012 року по 12.05.2020 року працював електрогазозварником, зайнятим різанням та ручним зварюванням 6 розряду на Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипніковий завод». За період з 01.10.2019 по 30.04.2020 роки відповідач здійснив позивачеві нарахування заробітної плати, але не виплатив її. 12.05.2020 року позивач був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за угодою сторін згідно ст.36 КЗпП України. Заборгованість Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» з виплати позивачеві заробітної плати складає 48 489 грн. 59 коп., однак остаточний розрахунок з ним до теперішнього часу не проведений. Також позивач вказав, що дії відповідача вважає протиправними, а саме істотними та триваючими порушеннями його трудових прав щодо своєчасного отримання заробітної плати, що поставило його та родину у скрутне матеріальне становище, доводилося економити та брати в борг, було порушено нормальний уклад життя, йому була завдана моральна шкода, яка проявилась у негативних переживаннях, погіршенні стану здоров`я. 02.03.2021 року судом ухвалене заочне рішення, яким первісні вимоги [PERSON] задоволені частково, з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2019 року по 30.04.2020 року в розмірі 48 489 грн. 59 коп., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 13.05.2020 року по 02.03.2021 року, що складає 108 349 грн. 22 коп., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., та з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору. 02.07.2021 року судом постановлена ухвала, якою заочне рішення суду від 02.03.2021 року скасоване та справа призначена до судового розгляду. Підставою для скасування рішення стало те, що позивачем не була надана суду інформація щодо виплаченою йому підприємством заробітної плати на час ухвалення судом рішення. 22.10.2021 р. позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 20355 грн. 09 коп., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 533 грн. 75 коп. за кожен день затримки виплати на день ухвалення рішення, моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, підтримав вимоги з якими звернувся до суду та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином, 29.11.2021 року до суду надійшла заяву в якій представник відповідача виклав свою позицію стосовно вимог позивача, та зазначив, що станом на 24.11.2021 року заборгованість з заробітної плати відповідачем позивачеві виплачена в повному обсязі, що підтверджується відповідною довідкою. Щодо розміру середнього заробітку, який позивач просить стягнути з підприємства, представник вказав, що вважає що ця вимога є неспівмірною з ймовірними втратми позивача. Таким чином, метою застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, є не покарання, а компенсація постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат. Стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, як просить позивач, призведе до перетворення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності. Зауважив, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи цілу низку факторів передбачених чинним законодавством і відповідно обставин кожної окремої справи. Майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання відповідачем як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам та сплати більшої суми обов`язкових платежів до бюджету, тобто стягнення середнього заробітку в розмірі який просить стягнути позивач є невиправдано обтяжливим та непосильним для відповідача. Працівник, як саме підприємство, має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки ( прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зазначив про наявність тяжкого майнового становища на підприємстві, яке пов`язане зі зменшенням товарного обігу та недостатністю фінансових ресурсів у період карантину, що є об`єктивною причиною неможливості проведення розрахунків, в тому числі і своєчасної виплати заробітної плати через обмеження ведення господарської діяльності, у зв`язку з введенням карантину через гостру респіраторну хворобу COVІD-19. спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, вказав, що просить про зменшення розміру середнього заробітку. 13.12.2021 року позивачем уточнені позовні вимоги, в яких він вказав, що оскільки його було звільнено 12.05.2021 року, а остаточний розрахунок з ним було здійснено 12.11.2021 року, термін затримки розрахунку становить 301 робочий день, розмір середнього заробітку складає 160658 грн. 75 коп. (533 грн.75 коп.х 301). Зазначив, що діями підприємства йому завдано моральну шкоду, оскільки істотне порушення трудових відносин призвело до скрутного становища і позбавило його можливості забезпечувати родину, проходити лікування та економити, залізти в борги, що призвело до душевних страждань, тому сума у 20000 грн. відповідає розумності і справедливості та обставинам справи. 23.12.2021 року відповідачем надані заперечення, щодо уточнених позовних вимог, вказано, що вважає цю заяву такою, що подана з порушенням вимог чинного законодавства, крім того, зауважив, що позивач вкотре збільшує вимоги, які просить стягнути з підприємства, при цьому вказав, що з позивачем вже проведені розрахунки та виплачена заробітна плата, при проведенні розрахунку слід врахувати кількість робочих днів на підприємстві за спірний період, тобто неповний 4-ї денний робочий тиждень, позивач просить стягнути суму середнього заробітку яка майже в чотири рази перевищує суму боргу яка вже виплачена, вважає, що позивачем не доведено в чому саме полягає моральна шкода та яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив при її розрахунку. Зазначив, що вважає вимогу про стягнення моральної шкоди необгрунтованою та безпідставною. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи,суд доходить наступного. Як встановлено судом, розпорядженням відповідача від 02.12.2013 року №169/19 [PERSON] був прийнятий до відділення нестандартного обладнання РМД (ШИП) електрогазозварювальником 6 розряду, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом 119/19 про припинення трудового контракту від 12.05.2020 року позивач був звільнений з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за згодою сторін згідно ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача та копією відповідного наказу. Відповідно наданої відповідачем довідки станом на 24.11.2021 року заборгованість з заробітної плати підприємством позивачеві виплачена в повному обсязі 12.11.2021 року. Вказана обставина сторонами не оспорюється. При цьому суд вказує, що при звільненні позивача підприємством з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права. Вказана обставина також сторонами не оспорюється. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги таке. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Враховується також період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91 п.1,2,3,4 постанови). Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розміру середньоденного заробітку позивача, який визначений шляхом ділення заробітної плати за відпрацьовані два робочих місяці, які передували звільненню (за березень 2020 - 10674,97 грн. та за квітень 2020 - 9607,34 грн., що підтверджено розрахунковими листави та копією довідки № 240/83-6-22 від 13.07.2020, яка видана АТ «ХАРП»), на фактично відпрацьовані робочі дні, кількість яких, відповідно до розрахункових листів за березень та квітень 2020 року, складає 38, відтак розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 533,75 грн. Суд зазначає, що період затримки розрахунку з позивачем при його звільненні складає з 13.05.2020 року по 12.11.2021 року, як це вказано позивачем і не спростовано відповідачем, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 201757 грн. 50 коп. (533,75 грн. х 378 р.д.), але оскільки суд розглядає позов за зверненням учасника процесу і лише в межах заявлених позовних вимог, приймає при розгляді справи до уваги розрахунок розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наданий позивачем, що дорівнює 160658 грн. 75 коп. (533,75 грн. х 378 р.д.). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц, пункт 87, вказано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. В тому ж висновку ВП визначила такі критерії та обставини, на підставі яких суд має доходити висновку про наявність чи відсутність умов для вирішення питання про зменьшення розміру відшкодування, а саме: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено судом, позивач був звільнений 12.05.2020 року, при цьому розрахунок з ним проведений не був. На час звільнення підприємство мало заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати в розмірі 47025 грн. 34 коп. Позов про стягнення заборгованості [PERSON] подав до суду 22.07.2020 року, але в позові вказана сума заборгованості 48489 грн.59 коп. без зазначення виплачених підприємством сум, що було підтверджено доказаними наданими відповідачем. Оскільки заочне рішення суду було скасоване з підстав ненадання позивачем суду інформації щодо виплаченої йому підприємством заробітної плати і справа була призначена до подальшого розгляду, суд вважає необхідним врахувати вказану обставину при вирішенні питання щодо розміру середнього заробітку, та врахувати це, при вирішенні клопотання відповідача щодо зменшення його розміру. Відтак, при розрахунку суми середнього заробітку судом крім іншого приймався до уваги і розмір заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати, яка склала 47025 грн. 34 коп. Між тим, суд приймає до уваги, що остаточний розрахунок з позивачем був здійснений в листопаді 2021 року. Також, суд враховує, що затримка у проведенні розрахунку з виплати позивачеві заборгованості з заробітної плати, пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, про що зазначає відповідач у письмових поясненнях, відповідно відсутності вини підприємства у невиплаті заборгованості з заробітної плати. Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така затримка спричинила йому майнові втрати. Майновий тягар відповідних виплат в розмірі який просить стягнути позивач може унеможливити виконання відповідачем як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто стягнення середнього заробітку в розмірі який просить стягнути позивач є невиправдано обтяжливим та непосильним для відповідача. Суд, зазначає, що працівник, як саме підприємство, має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Саме зловживання правами відповідача призвело до скасування судового рішення та продовження розгляду справи. З урахуванням вказаних обставин, та оскільки сума заборгованості з заробітної плати була позивачеві виплачена в повному обсязі, але відповідачем все ж таки було порушено право позивача на отримання заробітної плати в строк, на які вплинули стороні чинники в тому числі скрутне матеріальне становище підприємства, що вплинуло на можливість виплати позивачеві заборгованості з заробітної плати, суд з урахуванням вказаних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вбачає підстави для зменшення розрахованих сум та зазначає про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача в цій частині, а саме: стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 15000 грн. Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами пункту 171.1 статті 171, п. 14.1.180 ст. 14 ПК України, ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України. Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №359/10023/16-ц роз`яснено, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. В постанові по справі №569/3637/19 від 12 лютого 2020 року (провадження №61-14649св19) Верховний Суд також вказав, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Приймаючи до уваги наведені вище роз`яснення, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача визначена без утримання податків і інших обов`язкових платежів. В частині вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд доходить висновку, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволена частково, відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 200 грн. (160658 грн.75 коп.- заявлені позивачем вимоги : 15000 грн. - задоволені позовні вимоги =10,71 частина задоволених вимог; 1606 грн. 58 коп. : 10,71 = 150 грн.01 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial