Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог Державного нотаріуса Приморської нотаріальної контори у м. Одесі Чорної С.Г. про визнання договору дарування недійсним. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] на праві приватної власності належала житлова квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , є сусідом позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач працював лікарем у КУ «Одеський обласний клінічний центр» та надавав позивачу допомогу по придбанню харчів та термінової доставки до лікарні своїм автомобілем, возив її на місце поховання сина та чоловіка, в органи соціальної допомоги та інші необхідні для позивача місця. У квітні 2019 року стан здоров`я [PERSON] значно погіршився, у зв`язку з чим відповідач часто доставляв її до лікарні на лікування та до лікаря. При цьому відповідач повідомив, що дуже багато часу витрачає на позивача, однак, якщо вона подарує йому свою квартиру, то він буде більше їй приділяти своєї уваги, надавати фізичну та медичну допомогу як лікар, а також не буде користуватися її квартиру на час її життя. [PERSON] погодилася на вказану пропозицію. 22.04.2019 року відповідач викликав по місцю проживання позивача нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорну С.Г., якою було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, позивач зазначає, що державним нотаріусом Чорною С.Г. при посвідченні Договору дарування від 22.04.2019 року, [PERSON] не було роз`яснено її право на укладення Договору довічного утримання та її права на квартиру після укладення договору дарування. Окрім того, не було запрошено лікаря або соціального працівника для роз`яснення позивачу обставин, заключення договору дарування. [PERSON] вже зверталася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року, оскільки укладений під впливом тяжкої обставини. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано недійсним Договір дарування від 22.04.2019 року. Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року було скасовано, а в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовлено. А тому, за вказаних обставин, [PERSON] змушена повторно звернутися до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним Договору дарування від 22.04.2019 року, однак, вже з підстав помилки щодо природи укладеного договору. Так, позивач зазначає, що оскільки вона є інвалідом першої групи більше 10 років, то при підписанні договору дарування необхідно було запросити лікаря, щоб пояснив нотаріусу, що позивач є особою з обмеженою дієздатністю за станом здоров`я, не може читати будь - який друкований текст через поганий зір. [PERSON] фактично не читала складений договір дарування, а підписала його вважаючи, що це є Договір довічного утримання. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір дарування житлової кватири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 22.04.2019 року нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорною С.Г., зареєстрований в реєстрі за № 10-871. Суд констатує, що представником відповідача [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову представник відповідача вказує на те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину, а особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. [PERSON] вже зверталася до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним Договір дарування від 22.04.2019 року з тих підстав, що оспорюваний нею правочин вчинено під впливом тяжкої обставини, з якого вбачалося, що позивач розуміла природу укладеного договору, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року за результатами розгляду цивільної справи № 523/11471/19 було встановлено, що [PERSON] уклала Договір дарування належного їй нерухомого майна (вчинила правочин) добровільно, ініціатором правочину була саме [PERSON] . В ухвалі від 07.07.2021 року Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду погодився з висновком Одеського апеляційного суду та зазначив, що [PERSON] добровільно уклала оспорюваний Договір дарування належного їй нерухомого майна та була ініціатором даного правочину. А тому, в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказувала на те, що наявність у [PERSON] . І групи інвалідності за станом здоров`я жодним чином не свідчить, що вона є особою з обмеженою дієздатністю, відповідного рішення суду немає. Окрім того, з 20.03.2017 року позивач знята з обліку територіального центру за власним бажанням, зазначивши про те, що не потребує сторонньої допомоги та може обслуговувати себе самостійно. Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 18.08.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.01.2022 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просили суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір дарування житлової кватири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 22.04.2019 року нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорною С.Г., зареєстрований в реєстрі за № 10-871. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, просила суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог вимог щодо предмета спору державний нотаріус Приморської нотаріальної контори у м. Одесі Чорна С.Г. в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, а тому суд проводить розгляд справи у відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. По справі встановлено, що 22.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Чорною С.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 10-871. Згідно приписів ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд констатує, що позивач [PERSON] вже зверталася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним Договір дарування від 22.04.2019 року з тих підстав, що оспорюваний нею правочин вчинено під впливом тяжкої обставини. Так, за результатами розгляду цивільної справи № 523/11471/19 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано недійсним Договір дарування від 22.04.2019 року. В подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2019 року було скасовано, а в задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовлено. Так, постановою Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року за результатами розгляду цивільної справи № 523/11471/19 було встановлено, що [PERSON] уклала Договір дарування належного їй нерухомого майна (вчинила правочин) добровільно, ініціатором правочину була саме [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаної постанови. Окрім того, ухвалою від 07.07.2021 року Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду погодився з висновком Одеського апеляційного суду та зазначив, що [PERSON] добровільно уклала оспорюваний Договір дарування належного їй нерухомого майна та була ініціатором даного правочину. Таким чином, постанова Одеського апеляційного суду від 13.05.2021 року набрала законної сили. Згідно приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування, а причиною звернення до суду з даним позовом про визнання договору недійсним з підстав помилки щодо природи договору є наслідком того, що у задоволенні попереднього позову [PERSON] було відмовлено. Даний факт також підтверджується самою позивачкою у обставинах, викладених у позовній заяві. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Даний висновок зроблено у постанові ВС КЦС від 16.06.2020 року за результатами розгляду справи № 165/1368/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім того, не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що вона є інвалідом І групи за станом здоров`я, оскільки жодним чином не свідчить, що вона є особою з обмеженою дієздатністю, відповідного рішення суду стороною позивача надано не було. Окрім того, з пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні вбачається, що 20.03.2017 року [PERSON] знята з обліку територіального центру за власним бажанням, зазначивши про те, що не потребує сторонньої допомоги та може обслуговувати себе самостійно. Представник відповідача пояснила, що відповідний доказ досліджувався судом під час розгляду цивільної справи № 523/11471/19. Дана обставина стороною позивача не заперечувалася. Таким чином, суд констатує, [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що в задоволенні даного позову відмолено, позивач [PERSON] є інвалідом І групи загального захворювання, у зв`язку із чим звільнена від сплати судового збору, а тому суд констатує, що судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed