Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивачка в інтересах якої діє адвокат Мелех Д.О., звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 14169,00 грн. та шкоди пов`язаної з втратою годувальника у зв`яжу зі смертю чоловіка у розмірі 10341, 30 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 22.02.2020 сталася ДТП за участі автомобіля Mitsubishi Lancer, з номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який скоїв наїзд на велосипедиста [PERSON] внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці ДТП. Постановою слідчого від 30.04.2020 кримінальне провадження №12020080140000584 від 22.03.2020 за фатом вказаної ДТП за ст. 286 ч.2 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Внаслідок смерті її батька, [PERSON] , їй заподіяна моральна шкода та шкода пов`язана з втратою годувальника. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi Lancer державний номер [NUMBER] на час ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра», страховий поліс № А03845865. Відповідно до вимог законодавства шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди. Шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Отже, водій автомобіля Mitsubishi Lancer державний номер [NUMBER] несе безвинну цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну при експлуатації транспортного засобу. Оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», відповідач, як страховик зобов`язаний відшкодувати заподіяну шкоду. Дорожньо-транспортна пригода в результаті якої загинув [PERSON] є страховим випадком. Відповідно до п.27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, становлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2020 встановлена в розмірі 4723 грн. Загальний розмір відшкодування моральної шкоди згідно положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 56675 грн. (12х4723=56675) Право на відшкодування моральної шкоди в даному випадку має позивач, як дружина загиблого [PERSON] та його діти, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Отже, розмір страхового відшкодування моральної шкоди на одну особу становить 14169 грн. (56676:4=14169). Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Позивач, яка понесла витрати на поховання в розмірі 10341,30 грн., що не перевищує ліміту відповідальності страховика, відповідно до ст. 1200 ЦК України. А тому, їй має бути відшкодовано витрати на поховання в розмірі 10341,30 грн. Позивач звернулася до відповідача, як до страховика, з повідомленням про ДТП та заявами про виплату страхового відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання. Але їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що ДТП мала місце з вини [PERSON] та відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП, що є непереборною силою. Вважає таку відмову протиправною з огляду на те, що у заподіювача шкоди настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. А відсутність технічної можливості у водія забезпеченого транспортного засобу уникнути ДТП не є непереборною силою. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, непереборною силою можна вважати певну подію, яка не залежить від волі заподіювача шкоди, тобто, наприклад, буревій в результаті якого був некерований рух транспортного засобу. Оцінка дій водія щодо можливості уникнення ДТП не є такою подією. Відсутність технічної можливості уникнути ДТП взагалі не може вважатися подією. Позивачка також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 26 жовтня 2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають, що відповідальність страховика виникає в результаті дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи. Тобто, обов`язок страховика здійснити страхову виплату виникає у разі, якщо внаслідок ДТП настає цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Правові підстави для звільнення особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки за завдану шкоду та за яких не виникає цивільно-правова відповідальність особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки регламентовані ст. 1187 ЦК України, згідно якої особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер та не залежать від волі та дій особи. В даному випадку ДТП мала місце виключно з вини велосипедиста [PERSON] , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків. Відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди є непереборною силою, оскільки зіткнення його автомобіля з велосипедистом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію та не міг її відвернути. Причиною ДТП та її наслідками стало грубе порушення [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, ПДР України. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили. При цьому, під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Крім того, якщо виникненню або збільшенню шкоди сприяла груба необережність потерпілого, то залежно від ступеня вини потерпілого (а за наявності вини особи, яка завдала шкоди, - також залежить від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Положення про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Таким чином, представник відповідача вважає, що відмова ПрАТ «СК «Саламандра» є законною, обґрунтованою, вмотивованою та такою, що відповідає вимогам законодавства про страхування, а відтак, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. 30 листопада 2021 року від представника позивача, адвоката Мелех Д.О. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи представника відповідача про те, що у водія [PERSON] відсутня цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду у зв`язку з тим, що відсутність технічної можливості уникнути зіткнення є непереборною силою, безпідставні. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Оцінка дій водія щодо можливості уникнення ДТП не містить ознак події, яка має зовнішній характер так як, наприклад, стихійне лихо. Таким чином, відсутність у водія автомобіля Mitsubishi Lancer, з номерним знаком [NUMBER] технічної можливості уникнути ДТП не є непереборною силою, а свідчить про відсутність вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, у водія забезпеченого транспортного засобу Mitsubishi Lancer, з номерним знаком [NUMBER] [PERSON] настала безвинна цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну при експлуатації автомобіля. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Mitsubishi Lancer, з номерним знаком [NUMBER] на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ "СК «Саламандра», поліс № А03845865 відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вважає, що посилання на те, що розмір страхового відшкодування шкоди підлягає зменшенню на підставі ст. 1193 ЦК України не відповідають вимогам закону, положення ст. 1193 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин зі страховиком, які регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підтвердження права на відшкодування шкоди, передбаченої п. 27.2 ст. 27 Закону, яка відшкодовується на умовах, визначених ст. 1200 ЦК України, позивачка надала копії квитанцій на суму 1670.9 грн. та на суму 309.8 грн. від 25.02.2020 року, квитанції №17 та договору з ФОП [PERSON] на суму 6735 грн., квитанцію та договір з КП "Спеціалізована ритуальна служба МРРЗО", Акт надання послуг від 26.02.2020 року на суму 1625.63 грн. Загальний розмір витрат на поховання, понесених позивачем становить 10341.3 грн. та не перевищує, встановленого п. 27.4 ст. 27 Закону, ліміту страхового відшкодування шкоди. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Петрик О.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив, на задоволенні позову наполягала. Крім того, пояснила, що [INFO] сталося ДТП від чого велосипедист [PERSON] помер. Транспортний засіб Mitsubishi Lancer застрахований у відповідача. Оскільки кримінальне провадження закрито позивач звернувся до відповідача про відшкодування витрат на поховання. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Терзій О.С. проти задоволення позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Обґрунтованість позовних вимог заперечує, посилаючись на відсутність підстав для відшкодуванні шкоди. Крім того пояснив, що обставини ДТП розглядаються у кримінальному провадженню. Водій не мав можливості уникнути ДТП, дії водія не перебуваються у причинному зв`язку. Велосипедист порушив правила ПДР та смерть відбулася з його вини, а неможливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду водію, слід віднести до непереборних обставин. Щодо вимог про стягнення шкоди у зв`язку з втратою годувальника, то позивачем не надано доказів отримання доходу померлого, та що він її утримував за життя. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.02.2020, приблизно о 18 год.20 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] та рухаючись по автодорозі М-18 Харків-Сімферополь з боку смт. Якимівка в напрямку м. Мелітополь в Мелітопольському районі Запорізької області, в населеному пункті с. Нове зі швидкістю близько 70 км/год., чим перевищив максимальну допустиму швидкість руху в населених пунктах, вчинив наїзд на велосипедиста [PERSON] . Від отриманих травм внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди останній помер на місці події. Постановою старшого слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області Борщ С.Ю. від 30.04.2020 кримінальне провадження, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020080140000584, закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. За змістом цієї постанови в ході досудового слідства встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок неуважних дій велосипедиста [PERSON] , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи велосипедом не обладнаному звуковим сигналом та світлоповертачами, а також увімкненим ліхтарем (фарою) по смузі розгону в тому ж напрямку, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив свій напрямок руху ліворуч, створивши небезпеку для руху водію [PERSON] , який не маючи технічної можливості уникнути наїзду, застосував відворіт ліворуч, але уникнути наїзду не зміг та скоїв наїзд на велосипедиста. Відповідно ним порушено п.п. 10.1, 6.6, 19.1 та 1.5 Правил дорожнього руху України. При цьому, порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, вчинене велосипедистом [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Порушення водієм [PERSON] п.п. 12.4,12.9 ПДР не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП, оскільки він не мав технічної можливості уникнути наїзду. У цій постанові про закриття кримінального провадження також зазначено, що згідно висновку судової медичної експертизи № 209 від 24.02.2020 при дослідженні крові та сечі від трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації в крові - 2,6 проміле, в сечі - 3,7 проміле. Висновком експерта № 19-96 від 21.04.2020 встановлено, що в заданій дорожній ситуації водій автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.4,12.9, 12.3 ПДР України, а велосипедист [PERSON] повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 10.1 ПДР України. В умовах даної пригоди водій автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду. Технічна можливість уникнути пригоди з боку велосипедиста [PERSON] залежала від виконання ним вимог п.10.1 ПДР України. Дії водія автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] в розглянутій дорожній ситуації не відповідають вимогам п.п. 12.4,12.9 ПДР України, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з пригодою. Дії велосипедиста [PERSON] в розглянутій дорожній ситуації не відповідають вимогам п.10.1 ПДР України і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з пригодою. Висновок щодо закриття кримінального провадження слідчий обґрунтовує також висновками інженерно-транспортної транспортно-трасологічної експертизи № 19-69 від 08.04.2020. Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО3845865 (а.с.72), цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра» з лімітом відповідальності страховика за шкоду, завдану життю і здоров`ю - 200000 грн. 01.04.2020 представник позивача повідомив ПрАТ «СК «Саламандра» про подію ДТП з транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номерний знак [NUMBER] та в цей же день звернувся до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування, яке складається з відшкодування моральної шкоди в розмірі 14169 грн та відшкодування витрат на поховання батька в розмірі 10341, 30 грн.. Однак, листом від 20.08.2020, представник відповідача повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що ДТП мала місце з вини [PERSON] , а відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, що виключає цивільно-правову відповідальність. Згідно копій квитанцій на суму 1670.9 грн. та на суму 309.8 грн. від 25.02.2020 року, квитанції №17 та договору з ФОП [PERSON] на суму 6735 грн., квитанцію та договір з КП "Спеціалізована ритуальна служба МРРЗО", Акт надання послуг від 26.02.2020 року на суму 1625.63 грн. Загальний розмір витрат на поховання, понесених позивачем становить 10341.3 грн. та не перевищує, встановленого п. 27.4 ст. 27 Закону, ліміту страхового відшкодування шкоди. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В силу вимог ч. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Статтею 1187 ЦК України, передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.10.2020 у справі № 445/370/19 зробив висновок про те, що непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом і у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки в даному випадку не виключається. Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18. Посилання представника відповідача на те, що шкода водієм [PERSON] завдана внаслідок непереборної сили, що є відсутність технічної можливості уникнути ДТП, судом не приймаються з огляду на встановлені судом обставини завдання шкоди, оскільки такі не є фактором об`єктивного характеру, причинно не пов`язані з джерелом підвищеної небезпеки, а оцінка дій водія щодо можливості уникнути ДТП не містить ознак події, яка має зовнішній характер. Таким чином, враховуючи викладене суд вважає, що в даному випадку у відповідача виникла цивільно-правова відповідальність відповідно до закону, а тому на користь позивачки, як дружини, підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна смертю фізичної особи відповідно до положень п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загальний розмір якої становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку встановлена Законом України «Про державний бюджет України на 2000 рік» у розмірі 4723 грн. Отже, загальний розмір страхового відшкодування у виді моральної шкоди становить 56676 грн. Враховуючи, що право на відшкодування моральної шкоди, крім позивачки, як дружини загиблого, мали його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] розмір страхового відшкодування на користь [PERSON] становить 14169 грн. (56676:4=14169). Саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Доводи представника відповідача щодо зменшення страхового відшкодування на підставі ст. 1193 ЦК України судом не приймаються. Так, матеріалами справи встановлено, що виникненню шкоди в даному випадку сприяла груба необережність потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння й порушив Правила дорожнього руху - перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки для іншим учасникам руху. За вказаних обставин, при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки, наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини другої статті 1193 ЦК України. У той же час п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» гарантовано, що загальний розмір страхового відшкодування особам, зазначеним у цій статті, у виді моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Тобто цей розмір страхового відшкодування є мінімальним. Відповідно до положень п.22.1 ст. 22 п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, положення ст. 1193 ЦК України в даному випадку не підлягають застосуванню, а правовідносини зі страховиком регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» . У відповідності з вимогами ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Згідно вимог п. 27.2 - 27.4 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування: - шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; - моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами; - витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Пунктом 27.5 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням того, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у розмірі 2 000 грн. 00 коп. з відповідача ТДВ СТ «Домінанта» та 908 грн судового збору з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: approved