Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, відділ по Діпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та распорядження майном шляхом виселення без надання іншого житла та зняття з реєстрації місця проживання. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддіми, справа надійшла у провадження судді Добрєва М.В. Ухвалою суду від 02.01.2018 року було відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 березня 2018 року. У зв`язку з закінченням повноважень судді Добрєва М.В., згідно розпорядження №129 протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, дана цивільна справа передана для подальшого розгляду судді Козловій Н.Ю. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 27.10.1992 року укладеним між колективним малим підприємством науково-виробнича фірма «Форум» в особі старшого юрисконсульта Смертіна Михайловича та громадянином [PERSON] , колективне мале підприємство - науково-виробнича фірма «Форум» придбало квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з прийняттям та набранням чинності Законом України «Про господарські товариства» колективне мале підприємство науково-виробнича фірма «Форум», на підставі укладеного між учасниками установчого договору від 10.11.1993 року, було реорганізоване у товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» та на підставі розпорядження виконавчого Запорізької міської ради народних депутатів за № 1817 р від 10.12.1993 року проведено реєстрацію підприємства. 26.07.1993 року, згідно наказу за № 404 [PERSON] був прийнятий на посаду каменяра до малого підприємства - науково-виробнича фірма «Форум». А після перерегістрації підприємства, [PERSON] залишився працювати на тій же посаді у товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум». 28.12.1993 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення, а саме: кварири [ADDRESS] . Згідно пункту 1.1. даного договору, наймодавець ( ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум») передав наймачу - [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користування трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 28.12.1993 року на підставі поданих заступником директора з кадрів та збуту ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» заяв, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані в зазначеній квартирі. Розділом 2 договору найму житлового приміщення визначено обов`язки сторін у Договорі, зокрема, п. 2.1. передбачено передачу квартири у безстрокове користування наймача або одному з перелічених членів його сім`ї, якщо наймач ( [PERSON] ) пропрацює у фірмі не менше 15 років. 25.04.1997 року, згідно наказу за № 378 [PERSON] був звільнений з посади оператора- переробника дільниці ПЦЛ ТОВ «НВФ «Форум», а 01.04.1998 року , згідно наказу № 96, [PERSON] був прийнятий на посаду пресувальника лому та відходів металу на ТОВ «НВФ «Форум» . 13.02.2002 року згідно наказу за № 850 [PERSON] був звільнений з посади ливарника за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] за власним бажанням розірвав трудові відносини з ТОВ «НВФ «Форум» пропрацювавши на підприємстві загалом 7 років 7 місяців 12 днів. Оскільки умовою проживання [PERSON] та членів його сім`ї в квартирі [ADDRESS] була робота за трудовим договором з ТОВ «НВФ «Форум» протягом визначеного договором найму житлового приміщення строку і ця умова була порушена, то з 13.02.2002 року, [PERSON] та члени його сім`ї втратили право на безстрокове користування квартирою [ADDRESS] . Також, у відповідності до підпункту б) пункту 2.2. договору найму житлового приміщення, наймач зобов`язується протягом погодженого строку не проводити обмін наданого житлового приміщення, не здавати його в піднайм та не вселяти в нього інших осіб, крім перерахованих в п. 1.1. Договору. Проте, згідно відомостей департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за вих. № 04-07/4/2277 від 13.02.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Таким чином, наймач порушив умови договору найму, зареєструвавши місце проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] без згоди власника нерухомого майна. 28.07.2017 року товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» листом за вих. № 7 від 27.07.2017 року [PERSON] було направлено повідомлення про відмову наймодавця від договору найму житлового приміщення від 28.12.1993 року та його розірвання з 30.10.2017 року та зобов`язано до 30.10.2017 року передати товариству з обмеженою шдловідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» за актом приймання-передачі квартиру [ADDRESS] , знятись з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , шляхом подання відповідної заяви до органу реєстрації. Згідно даних сайту http://ukrposhta.ua відправлення за номером 6907603918190, 6907603918239, 6907603918212, 6907603918220 вручене адресатам (одержувачам) особисто. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що договір найму житлового приміщення від 28.12.1993 року є розірваними з 30.10.2017 року, а відтак позивач має право вимагати виселення відповідачів з житлового приміщення, яке їм не належить та вимагати зняти з реєстрації осіб, які самостійно не знімаються з реєстрації. У судовому засіданні представник позивача, доводив суду факти, викладені у позовній заяві, підтверджував їх належними та допустимими доказами та просив суд їх задовольнити у повному обсязі та покласти на відповідачів судові витрати. Заперечення представника відповідача щодо того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум»» є неналежною особою, яка має право звертатися з відповідним позовом до суду, представником позивача були надані суду установчі документи підприємства, які були прийняті судом. Представникі відповідачів категорично заперечували проти задоволення вимог позивача та просили суд відмовити у позові, оскільки факт придбання у 1992 році Колективним малим підприємством - науково виробнича фірма «Форум» квартири [ADDRESS] позивач не підтвердив жодним належним, допустимим і достовірним доказом. Також, представники відповідачів заперечують факт подання заступником директора з кадрів та збуту ТОВ «Науково-виробничої фірми «Форум» 28.12.93 заяв, на підставі яких відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі, ствердження представника позивача про те, що розділом 2 договору передбачено передачу квартири у безстрокове користування наймача (відповідачів у даному провадженні) або одному із перелічених членів його сім' ї , якщо наймач пропрацює у фірмі не менше 15 років, є голослівними, бо свідомо повідомлені суду тільки частково, як наслідок, позивач посилається на обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи. Представники відповідачів наголошували, що твердження позивача на те, що 25.04.97 згідно наказу № 378 [PERSON] був звільнений з посади оператора-переробника дільниці ПЦЛ товариства з обмеженою відповідальністю «НВФ «Форум», є спотворенням реальних фактів, які мали місце у той час, що підтверджується саме наказом № 378 від 08.05.1997 р. (ніяк не від 25.04.97), яким [PERSON] звільнено на підставі п.5 ст.36 КЗпП України по переводу до СП «Амфор Інтернешнл». Таким чином, його трудові відносини з позивачем були припинені на підставах прямо визначених у законі - переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство. Це також підтверджує зловживання позивачем процесуальними правами, так як останній, свідомо приховує від суду наведені вище обставини. Ствердження позивача про те, що умовою проживання [PERSON] та членів його родини у спірній квартирі була робота за трудовим договором з ТОВ «НВФ «Форум» є також надуманими, оскільки наведене не підтверджується жодним доказом. Факт порушення відповідачами умов договору щодо реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі без згоди на те власника нерухомого майна також не підтверджений жодними доказами. На думку представників відповідачів, позивач безпідставно посилається на ст. 391 ЦК України, при цьому, висуває незаконні вимоги, які не підлягають задоволенню, у тому числі з вищевказаних підстав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, відділ по Діпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради надав суду висновок щодо розв`язання спору по судовій справі про виселення, в якому зазначив, що виселення малолітньої [PERSON] з квартири [ADDRESS] є недоцільним, оскільки суперечитиме правам та інтересам дитини, звужуватиме обсяг існуючих житлових прав малолітньої особи та порушуватиме їх охоронювані законом інтереси. Представник Департамента реєстраційних послуг Запорізької міської ради просив суд розглядати справу без участі його представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається з письмових доказів, досліджених судом, згідно договору купівлі-продажу від 27.10.1992 року укладеним між колективним малим підприємством науково-виробнича фірма «Форум» в особі старшого юрисконсульта Смертіна Михайловича та громадянином [PERSON] , колективне мале підприємство - науково-виробнича фірма «Форум» придбало квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з прийняттям та набранням чинності Законом України «Про господарські товариства» колективне мале підприємство науково-виробнича фірма «Форум», на підставі укладеного між учасниками установчого договору від 10.11.1993 року, було реорганізоване у товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» та на підставі розпорядження виконавчого Запорізької міської ради народних депутатів за № 1817 р від 10.12.1993 року проведено реєстрацію підприємства. 26.07.1993 року, згідно наказу за № 404 [PERSON] був прийнятий на посаду каменяра до малого підприємства - науково-виробнича фірма «Форум». А після перерегістрації підприємства, [PERSON] залишився працювати на тій же посаді у товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум». 28.12.1993 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення, а саме: кварири [ADDRESS] . Згідно пункту 1.1. даного договору, наймодавець ( ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум») передав наймачу - [PERSON] та членам його сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користування трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 28.12.1993 року на підставі поданих заступником директора з кадрів та збуту ТОВ «Науково-виробнича фірма «Форум» заяв, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були зареєстровані в зазначеній квартирі. Розділом 2 договору найму житлового приміщення визначено обов`язки сторін у Договорі, зокрема, п. 2.1. передбачено передачу квартири у безстрокове користування наймача або одному з перелічених членів його сім`ї, якщо наймач ( [PERSON] ) пропрацює у фірмі не менше 15 років. 25.04.1997 року, згідно наказу за № 378 [PERSON] був звільнений з посади оператора- переробника дільниці ПЦЛ ТОВ «НВФ «Форум», а 01.04.1998 року , згідно наказу № 96, [PERSON] був прийнятий на посаду пресувальника лому та відходів металу на ТОВ «НВФ «Форум» . 13.02.2002 року згідно наказу за № 850 [PERSON] був звільнений з посади ливарника за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] за власним бажанням розірвав трудові відносини з ТОВ «НВФ «Форум» пропрацювавши на підприємстві загалом 7 років 7 місяців 12 днів. Оскільки умовою проживання [PERSON] та членів його сім`ї в квартирі [ADDRESS] була робота за трудовим договором з ТОВ «НВФ «Форум» протягом визначеного договором найму житлового приміщення строку і ця умова була порушена, то з 13.02.2002 року, [PERSON] та члени його сім`ї втратили право на безстрокове користування квартирою [ADDRESS] . Також, у відповідності до підпункту б) пункту 2.2. договору найму житлового приміщення, наймач зобов`язується протягом погодженого строку не проводити обмін наданого житлового приміщення, не здавати його в піднайм та не вселяти в нього інших осіб, крім перерахованих в п. 1.1. Договору. Проте, згідно відомостей департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за вих. № 04-07/4/2277 від 13.02.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Таким чином, наймач порушив умови договору найму, зареєструвавши місце проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] без згоди власника нерухомого майна. 28.07.2017 року товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» листом за вих. № 7 від 27.07.2017 року [PERSON] було направлено повідомлення про відмову наймодавця від договору найму житлового приміщення від 28.12.1993 року та його розірвання з 30.10.2017 року та зобов`язано до 30.10.2017 року передати товариству з обмеженою шдловідальністю «Науково-виробнича фірма «Форум» за актом приймання-передачі квартиру [ADDRESS] , знятись з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , шляхом подання відповідної заяви до органу реєстрації. Згідно даних сайту http://ukrposhta.ua відправлення за номером 6907603918190, 6907603918239, 6907603918212, 6907603918220 вручене адресатам (одержувачам) особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 212 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). У ст.ст. 251-252 ЦК України закріплено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір найму житла за адесою: [ADDRESS] від 28.12.1993 року передбачає одночасно строк його дії з моменту прийняття квартири наймачем та термін його дії залежить від існуючих трудових відносин між Наймодавцем та Наймачем. При цьому, аналіз умов договору дає підстави для висновку про те, що закінчення дії договору найму залежатиме від строку припинення трудових відносин із наймачем. Враховуючи, що [PERSON] за власним бажанням розірвав трудові відносини з ТОВ «НВФ «Форум» пропрацювавши на підприємстві загалом 7 років 7 місяців 12 днів, умовами проживання [PERSON] та членів його сім`ї в квартирі [ADDRESS] була робота за трудовим договором з ТОВ «НВФ «Форум» протягом визначеного договором найму житлового приміщення строку і ця умова була порушена, то з 13.02.2002 року, договір найму припинив свою дію. Припинення дії договору здійснюється автоматично і не потребує додаткового погодження. Слід зауважити, що конструкція даної норми договору побудована таким чином, що позбавляє дискреції Наймодавця щодо визначення подальшого строку дії договору найму, так як припинення трудових відносин і відсутність обов`язку додаткового погодження тягне за собою безальтернативний наслідок у вигляді припинення дії договору найму квартири. Таким чином, суд дійшов висновку, що 13.02.2002 року припинив свою дію договір найму житла працівником ТОВ «НВФ «Форум» від 28.12.1993 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «НВФ «Форум». Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла. Отже, інститут виселення, з огляду на його правову природу та зміст, може бути застосовано лише до осіб, які фактично займають приміщення, з якого підлягають виселенню. За наведених вище обставин та беручи до уваги визнання представником відповідачів факту проживання відповідачів у спірній квартирі, суд вважає, що позовні вимоги підприємства про виселення відповідачів без надання іншого житла підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України), тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними; відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права. У ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. А згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Законодавець визначив у ч. 1 ст. 383 ЦК України, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст.ст. 401-403, 405 ЦК України закріплено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сервітут (право користування чужою квартирою) був встановлений для [PERSON] та членів його сім`ї договором найму житла працівником ТОВ «НПФ «Форум» від 28.12.1993 року. У п. 3 ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що підставою припинення сервітуту, а відтак, і права користування чужим майном, є, зокрема, сплив строку, на який було встановлено сервітут. Таким чином, припинення строку дії договору найму квартири [ADDRESS] від 28.12.1993р. припинило одночасно сервітут як для основного наймача, так і для членів його сім`ї, права на користування чужою річчю у яких є похідним від права Відповідача-1 [PERSON] . Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення осіб із найманого житла внаслідок закінчення строку дії сервітуту. При цьому, суд вважає помилковим посилання відповідачів на обов`язок позивача дотримуватись положень ч. 2 ст. 109 ЖК України, у якій закріплено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки між сторонами існували договірні відносини, а саме, відносини договору найму, позивач має право звертатись до суду для захисту своїх порушених прав не на підставі норм ЖК України, а на підставі норм ЦК України, зокрема, ст. 826 ЦК України. Суд звертає увагу, що припинення договору найму було ініційовано самим Відповідачем [PERSON] , який міг і повинен був розуміти наслідки свого звільнення з роботи. Більше того, позивач неодноразово звертався до [PERSON] із вимогою про звільнення спірної квартири та про виконання обов`язку повернути наймане житло. З моменту припинення договору найму до часу звернення товариства із позовом до суду минуло більш трьох років, що на думку суду, було достатнім для вирішення житлових питань відповідачів. При цьому, суд не бере до уваги висновок відділу по Діпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради щодо недоцільності виселення малолітньої [PERSON] , 2016 року народження, огляду на наступне. Відповідно до підпункту б) пункту 2.2. договору найму житлового приміщення, наймач зобов`язується протягом погодженого строку не проводити обмін наданого житлового приміщення, не здавати його в піднайм та не вселяти в нього інших осіб, крім перерахованих в п. 1.1. Договору. Таким чином, початково реєстрація неповнолітньої дитини була обумовлена строком дії договору найму та не мала безстрокового характеру. Дана обставина, на думку суду, дає право для виселення неповнолітнього члена сім`ї зі спливом вищевказаного строку, а відтак, і не звужуватиме обсяг існуючих прав дітей. З огляду на вищевказане та наведені вище висновки суду щодо дотримання принципу пропорційності та законності, суд вважає даний висновок необґрунтованим та відхиляє такий. Відповідно до ст.78ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід звернути увагу на те, що кожна сторона обирає свій спосіб захисту, та повинна довести обставини, які мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів. Суд при винесенні рішення бере до уваги кожен доказ окремо, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами. Під час розгляду справи судом встановлено належні та допустимимі докази обґрунтування позовних вимог з боку позивача та навпаки, через недоведеність та відсутність достатніх та допустимих доказів з боку відповідачів, їх заперечення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а заперечення відповідачів викликані їх емоційним станом до позову. Будь яких спростувань щодо доводів позивача відповідачами не надано. Згідно положень ст. 141 ЦПК України судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1600 грн. підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952р., ст.ст. 16, 29, 202, 212, 251-252, 319, 383, 391, 401-403, 405-406, 631, 651, 653, 826 ЦК України, ст. 109 ЖК України та

Outcome: approved