Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-17 00:00:00

У серпні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просила усунути перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідачки знести самочинно збудований паркан на території земельної ділянки позивачки. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що має у власності земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . По сусідству із нею, знаходиться земельна ділянка із домоволодінням відповідачки. Останньою на земельній ділянці позивачки було побудовано частину паркану. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з вимогою добровільно усунути перешкоди у користуванні її власністю та перенести паркан, але відповідачка відмовилась. Ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області від 26.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 20.10.2021 року відповідачкою подано до суду відзив, в якому вона просила відмовити у позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що позивачка, як і вона, фактично користується земельною ділянкою не за кадастровим планом. Крім того, усі жителі цієї вулиці і сусідньої вулиці, використовують свої земельні ділянки не за кадастровим планом. Огорожа між їхніми земельними ділянками встановлювалась більше 15-ти років тому спільними коштами батька позивачки, який був власником земельної ділянки на той час, і її із чоловіком коштами. Тож частина огорожі належить і позивачці також. Все вимірювалось простими приладами виміру, що і призвело до зміщення фактичного використання земельних ділянок громадян. 21.10.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача - Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київськоїобласті. 12.01.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та її представник у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечили у повному обсязі, просили відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, заслухавши свідків, встановив наступне. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223186200:03:004:0011, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Інформаційною довідкою з Держаного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. По сусідству із вищевказаною земельною ділянкою, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 3223186200:03:004:0078, що належить відповідачці [PERSON] , згідно інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Як вказано у позовній заяві, на земельній ділянці позивачки [PERSON] відповідачкою [PERSON] побудовано частину паркану таким чином, що з південною сторони ділянки паркан займає 46 см ділянки позивачки, а з північної сторони - 1 м 36 см. Інженером-землевпорядником [PERSON] встановлено в натурі межі земельної ділянки [PERSON] , про що складено Акт виносу та встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки від 02.08.2021 року, та складено зведений кадастровий план. Як вбачається із зведеного кадастрового плану, земельна ділянка [PERSON] є суміжною із земельною ділянкою [PERSON] . Із данного зведеного кадастрового плану вбачається, що земельна ділянка [PERSON] частково накладається на земельну ділянку позивачки [PERSON] . Проте, стороною позивачки не надано належних та допустимих доказів того, що саме у цій частині земельних ділянок, де є перетин земельних ділянок, розташований паркан, який позивачка просить демонтувати. Вказаний факт не може встановлюватися зі слів сторін або свідків, оскільки вимагає підтвердження його певними засобами доказування. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи з викладеного, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в суді, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. На підставі вище наведеного,

Outcome: dismissed