Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа: Кутська селищна рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що вона фактично проживає у власному приватизованому будинку ( [ADDRESS] ), який належить їй на підставі договору дарування. Власником будинку є тільки позивач, оскільки її чоловік, зазначений в договорі дарування, помер [INFO] . У зазначеному житловому будинку, зі згоди позивача [PERSON] , було зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , колишнього співмешканця її доньки [PERSON] , яка також зареєстрована у даному будинку. У травні 2020 року стосовно відповідача було зареєстровано кримінальне провадження, оскільки останній вчинив насильство над донькою позивача. В той же час відповідач [PERSON] залишив постійне місце проживання і більше не повертається в будинок, який належить [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідач постійно знущається над її донькою, б`є її, відносно нього в суді розглядається кримінальне провадження. [PERSON] також зазначає, що не може оформити субсидії на оплату комунальних послуг, вимушена платити комунальні платежі за відповідача та інші обов`язкові податки. Тому, позивач [PERSON] як власник майна не бажає, щоб відповідач був зареєстрований та мав право проживання у її приватизованому житловому будинку. У зв`язку з цим, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на житло (користування житловим приміщенням) в її житловому будинку, а також зобов`язати Кутську селищну раду зняти його з реєстрації в цьому будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] (яка є її дочкою та колишньою співмешканкою відповідача) вимоги позовної заяви підтримали. Додатково позивач ствердила, що відповідач виніс багато речей з будинку, та вважає, що він її обікрав. Представник [PERSON] ствердила, що відповідач є її колишнім співмешканцем, після погіршення відносин між ними, відповідач вчиняв щодо неї протиправні дії. Ствердила, що він не вкладав у покращення майна коштів, і що не є членом її сім`ї. Додатково зазначила, у спірному житлі він зареєструвався без згоди позивача [PERSON] , і вже після реєстрації в житлі поставив їх перед фактом про вказану обставину. Також [PERSON] ствердила, що відповідач не несе тягар утримання майна, оскільки цілий рік був відсутній у житлі. Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. Проте, в судовому засіданні відповідач [PERSON] ствердив, що весь час проживає у спірному житлі. Дійсно десь до року часу він не проживав у вказаному житлі, оскільки перебував на роботі закордоном, зокрема у Португалії. З початком пандемії коронавірусу у світі, не зміг прибути до України, оскільки були посилені картинні обмеження пов`язані транспортним сполученням. Крім того, у нього обгорів закордонний паспорт, що також ускладнювало прибуття до України, оскільки потрібно було виготовляти в консульстві в місті Порту хоч якийсь проїзний документ. Про вказані обставини позивач та її представник були обізнані, як і про той факт, що він (відповідач) перебуває в Португалії. Також відповідач зазначив, що проживаючи з представником позивача [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу докладав багато зусиль для поліпшення житлових умов, значно розбудував житло, зокрема поряд побудував новий житловий будинок, який має ту саму адресу, що і житловий будинок з якого позивач бажає його виселити. Відповідач вважає, що вказане житло є спільною сумісною власністю подружжя. І саме представник позивача [PERSON] ініціювала вказаний позов, оскільки бажає залишити собі все майно. Адже жодних конфліктів з [PERSON] в нього не було. Доводи позивача про те, що він нібито виніс речі з житлового будинку назвав абсурдними, та такими, що не відповідають дійсності. Оскільки у вказаному житлі є його особисті речі, і він там проживає. Представник відповідача [PERSON] просила звернути увагу на невідповідність відомостей, що містяться в позовній заяві. Зокрема в судовому засіданні позивач вказувала на відсутність [PERSON] понад рік в спірному житлі, в той же час в тексті позовної заяви вона посилається на ст.71 ЖК України, яка передбачає збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, і стосується житлових приміщень державного і громадського житлового фонду. Також у довідці виданій комітетом Кутської селищної ради Косівського району зазначено про відсутність [PERSON] протягом шести місяців, а не рік. Аналогічна інформація про шести місячний строк не проживання зазначена і в акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №47 від 19.04.2021 року. Крім того, представник ствердила, що позивач в судовому засіданні дала неправдиві свідчення, адже в тексті позовної заяви вказала, що відповідач був зареєстрований у спірному житлі з її згоди, в той час як в судовому засіданні вказану обставину заперечувала. З цих підстав, і відповідач, і його представник просили суд відмовити в задоволенні позову повністю. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 29.04.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (відповідача) та призначено справу до судового розгляду на 25.05.2021 року. Ухвалою суду від 25.05.2021 року розгляд справи відкладено на 08.06.2021 року, у зв`язку з неявкою відповідача. 08.06.2021 року Косівським районним судом Івано-Франківської області було ухвалено заочне рішення про задоволення позову [PERSON] . Ухвалою суду від 29.11.2021 року заочне рішення Косівського районного суду від 08.06.2021 року було скасовано, а справу призначено до судового розгляду на 22.12.2021 року. Ухвалою судового засідання від 22.12.2021 року розгляд справи було відкладено на 08.02.2022 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з копією договору дарування від 26.10.1979 року, посвідченого секретарем Кутської селищної ради народних депутатів, зареєстрованого в реєстрі за №31 та в Коломийському МБТІ 13.12.1979 року за реєстраційним №114, [PERSON] подарував, а подружжя [PERSON] і [PERSON] прийняли у дар належний дарителю на праві особистої власності житловий будинок і сарай, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.10.1982 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). З витягу з рішення №4 від 26.01.2012 року вбачається, що визнано нумерацію житлових будинків [ADDRESS] в наступному порядку: житловий будинок [PERSON] - [ADDRESS] (а. с. 14). У довідці №315 від 19.04.2021 року, виданої виконкомом Кутської селищної ради зазначається, що вулицю « [PERSON] » дійсно було перейменовано на вулицю «В. Стуса» відповідно до рішення Кутської селищної ради від 07.11.2016 року (а.с.13). Згідно з довідкою виконкому Кутської селищної ради №316 від 19.04.2021 року, житель [ADDRESS] , гр. [PERSON] по місцю реєстраційного обліку протягом останніх шести місяців не проживав (а.с. 15), - підстава акт обстеження №47 від 19.04.2021 року (а.с. 16). З копії ухвали Косівського районного суду від 20.01.2021 року вбачається, що [PERSON] оголошено в розшук (а.с. 17). [PERSON] було видано закордонний паспорт [INFO] , що підтверджується ксерокопією закордонного паспорту в матеріалах справи (оригінал обгорілого закордонного паспорту оглядався в судовому засіданні) (а.с.62). 13.08.2021 року [PERSON] було видано посвідчення особи на повернення в України (а.с. 63) Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю в позивача перешкод у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у ньому відповідача (співмешканця дочки позивача), який не проживає у ньому. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Житлового кодексу (далі- ЖК України) та практика ЄСПЛ. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, І які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст,405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім' ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач [PERSON] був співмешканцем дочки позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . Суд зауважує, що відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку зі згоди його власника (позивача), оскільки він перебував у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з дочкою позивача, вів з нею господарство, набувши тим самим, право користування чужим майном. Судом також встановлено, що не заперечувалось і стороною позивача, що майно, а саме житловий будинок яким користується відповідач та представник позивача [PERSON] , які були співмешканцями зазнав значних покращень, та добудов, а отже таке майно в майбутньому ймовірно може бути визнане спільною сумісною власністю, оскільки набуте ними за час спільного проживання, або в результаті спільної праці та за спільні кошти. Щодо поважності причин відсутності за місцем проживання в спірному житловому будинку, то суд зауважує, що обставини зазначені відповідачем сумніву не викликають. Так судом було оглянуто обгорілий закордонний паспорт відповідача, а також посвідчення особи на повернення в Україну видане на ім`я відповідача, що підтверджує перебування відповідача закордоном та неможливість його повернення в Україну через об`єктивні обставини, а саме: пошкодження закордонного паспорту та введення карантинних обмежень пов`язаних з міжнародним транспортним сполученням. Підтвердженням проживання відповідача [PERSON] в спірному житловому будинку по [ADDRESS] також є ухвала Косівського районного суду від 20.01.2021 року, в якій зазначена саме така адреса проживання відповідача. Інших даних про місце проживання відповідача судом не здобуто, а позивачем про наявність іншого житла у відповідача жодних доказів не надано. За таких обставин суд вважає, що причини з яких відповідач був відсутній за місцем проживання є поважними. Суд також вважає, за необхідне звернути увагу позивача на наступне. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом виселення, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Слід також зауважити, що відповідно до статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно частини першої статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже стверджуючи про те, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні житловим будинком, та здійснює протиправні дії щодо дочки відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] не позбавлена можливості звернутися до суду обравши вірний спосіб захисту порушеного права. Оскільки визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, не є належним способом захисту порушеного права позивача на користування своєю власністю, та за встановлених судом фактичних обставин справи такий позов задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed