Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-14 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту. Позов мотивований тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на земельні ділянки, що розташовані на території Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області. За життя [PERSON] заповіту не складав. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті останнього, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті батька, проте нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з тим, що на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт та відсутня інформація, яка дала б можливість ідентифікувати суб`єкт обтяження. Вказуючи, що обтяження №11757997 та №11766124 згідно з постановою Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не стосуються майна [PERSON] та перешкоджають йому оформити свої спадкові права після смерті батька, просив зняти арешт та скасувати заборону на відчуження з усього майна [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року за клопотанням представника позивача замінено первісного відповідача на належного відповідача Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси», залучено до участі у цій справі Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені, 15 лютого 2022 року представник позивача подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов вони підтримують з викладених у ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечують та просять розглядати справу без їхньої участі (а. с. 58). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 55), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Треті особи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 56, 57), про причини неявки суд не повідомляли, клопотань не подавали. Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Згідно з частиною першою статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а. с. 13) і після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на земельні ділянки, що розташовані на території Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області. Спадщину після смерті останнього прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які постійно проживали та були зареєстровані разом із [PERSON] на день його смерті, що підтверджується довідкою Турійської селищної ради № 487 від 22 жовтня 2021 року (а. с. 15). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 Цивільного кодексу України). Частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу Ураїни передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлено, що позивач у справі є сином [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а. с. 14), та проживав з батьком на день його смерті (а. с. 15). З огляду на вказане, позивач [PERSON] , як син спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом, який в контексті положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса від 14 липня 2020 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт та відсутня інформація, яка дала б можливість ідентифікувати суб`єкт обтяження (а. с. 18). Так, зі змісту вказаної постанови нотаріуса видно, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №75036019, сформованої нотаріусом при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину для спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] , було виявлено обтяження №11757997 та №11766124, а саме: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно. Відповідно до листа Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 15 лютого 2021 року № 5549 у відношенні [PERSON] на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження ВП №28983889 та ВП №34838089 з примусового виконання виконавчого листа № 2-н-664/11, що видав Суворовський районний суд міста Одеси 23 серпня 2012 року, про стягнення з [PERSON] на користь КП «Теплопостачання м. Одеси» грошових коштів у розмірі 1461.41 грн. Виконавчі провадження закінчено 29 серпня 2011 року та 16 жовтня 2013 року відповідно. Матеріали виконавчих проваджень знищено у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання (а. с. 20). З матеріалів справи видно, що [PERSON] народився [INFO] в селі Літин Турійського району Волинської області та з 1980 року по день смерті - [INFO] , проживав і був зареєстрований в селі Туличів Турійського району Волинської області (а. с. 23, 24). З огляду на вказане та враховуючи, що виконавчі провадження ВП № 28983889, ВП № 34838089 про стягнення з [PERSON] на користь КП «Теплопостачання м. Одеси» грошових коштів закінчені 29 серпня 2011 року та 16 жовтня 2013 року, то суд вважає, що перебування належного [PERSON] майна під арештом є необґрунтованим, безпідставним та створює невиправдане втручання у приватну власність. Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 Цивільного кодексу України). Частиною першою статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 Цивільного кодексу України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц. Частиною четвертою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що права [PERSON] , як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON] , порушені, оскільки наявність арешту на майно [PERSON] перешкоджає позивачу оформити свої спадкові права після смерті батька, та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з усього майна спадкодавця [PERSON] . За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та зняття арешту з майна [PERSON] . Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 гривень. На підставі викладеного, статей 316, 319, 321, 391, 1216, 1218, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та

Outcome: approved