Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2525 державним нотаріусом Зубченко Л. С., на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Також у будинку зареєстровані її двоє дітей. Відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично з 2019 року в зазначеному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і будинком не цікавиться. Крім цього, не бере участі у вихованні дітей та не надає фінансової допомоги на їх утримання. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинила. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. У зв`язку із реєстрацію відповідача у її будинку вона не має можливості оформити житлову субсидію. Посилаючись на вищевикладене, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позов за викладених у ньому обставин та надав згоду на заочний розгляд справи за відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим належним чином, не подав відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності, тому суд відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглянув справу на підставі наявних у ній даних та доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивачка проти цього не заперечує. Заслухавши доводи представника позивачки, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу (далі - ЖК) визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 71 ЖК встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Згідно з вимогами ст. 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з нормами ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 317 ЦК України встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст. ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що з 18.12.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Яготинського районного суду Київської області від 01.04.2021 (а. с. 6, 15). Під час перебування у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2525 державним нотаріусом Зубченко Л. С., позивачка придбала у власність будинок [ADDRESS] (а. с. 9-11). Право власності на цей житловий будинок зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису 36279177 (а. с. 12). Згідно із копією акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 291-21 від 10.11.2021 року, підписаного депутатом Яготинської міської ради Шулла Р. І., у будинку [ADDRESS] зареєстровано та проживає власник - [PERSON] , її сини 2016 та 2019 років народження [PERSON] та [PERSON] , також у будинку зареєстрований громадянин [PERSON] , який з 2019 року не проживає у даному житловому приміщенні, не бере участі у вихованні дітей та не надає фінансової допомоги на їх утримання (а. с. 13-14). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. Як на підставу для задоволення своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідач без поважних причин в належному їй на праві власності житловому будинку не проживає з 2019 року, внаслідок чого втратив право користування ним. Реєстрація відповідача у житловому будинку створює їй, як власнику будинку, перешкоди у користуванні своїм майном. Разом з тим, у ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] було придбано у період шлюбу, а відтак він є спільним сумісним майном подружжя. Відповідну презумпцію позивачка не спростувала, жодних доказів протилежного не надала. На теперішній час сторони є колишнім подружжям. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу, як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Таким чином, оскільки нерухоме майно було придбано в період шлюбу та є спільним сумісним майном (відповідну презумпцію позивачка не спростувала, жодних доказів протилежного не надала) відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Судовий збір відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладається на позивачку.

Outcome: dismissed