Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , Тернопільської міської ради, просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 204455, виданий [PERSON] 28 серпня 2008 року на земельну ділянку площею 0,0277 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 6110100000:08:002:0072 та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Позов мотивовано тим, що йому з відповідачем на праві приватної власності належать рівні за площею суміжні земельні ділянки по 0,0277 га кожному, кадастрові номери 6110100000:08:002:0072 і 6110100000:08:002:0073 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . 09.06.2006 року розпорядженням начальника управління містобудування та архітектури йому та [PERSON] - матері відповідача (попередній співвласниці будинку) було надано дозвіл на реконструкцію власних частин будинку за адресою [ADDRESS] з добудовою та надбудовою мансардного поверху. У 2014 році спільно було завершено реконструкцію житлового будинку, у якому було зареєстровано право власності на дві квартири - [ADDRESS] . Під час реконструкції будинку 26.05.2008 року позивач та відповідач [PERSON] (на той час уже власник 1/2 частини нашого будинку) офіційно взаємно надали згоду одне одному на реконструкцію та добудову належних їм частин будинку, і одночасно підтвердили, що претензій одне до одного не мають і в подальшому мати не будуть. Однак, відповідач [PERSON] не дотримав свого зобов`язання, і 27.04.2021 року звернувся з позовом, в якому зазначив, що [PERSON] самовільно влаштувала вхід до квартири [ADDRESS] в будинку через належну йому на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер 6110100000:08:002:0072 та з цією метою 03.06.2020 року демонтувала частину встановленої ним огорожі, чим створила йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою та заподіяла майнову шкоду на суму 6636.00 грн. Позивач зазначив, що частина житлового будинку розташована на його земельній ділянці (площа накладення становить 2,0 кв.м.) та частина підвалу площею 2,8 кв.м. теж розташована на належній йому земельній ділянці, що підтверджується долученим ним висновком експерта № 127022 від 22.01.2020 року Тернопільського відділення КНДІСЕ. Оскільки частина його підвалу знаходиться на земельній ділянці відповідача, і вхід до квартири [ADDRESS] та її частини теж знаходиться на земельній ділянці відповідача, вважає, що Державний акт відповідача на право власності на земельну ділянку ЯД №204455 слід визнати недійсним. Від представника відповідача Тернопільської міської ради надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів зі сторони Тернопільської міської ради, через що не зрозуміло у зв`язку з чим [PERSON] , включила міську раду в число відповідачів по даній справі. Вважає, що Тернопільська міська рада є неналежним відповідачем. Від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду, що відповідач є власником суміжної земельної ділянки, та право власності набув раніше за позивача. На момент набуття права власності на земельну ділянку Відповідачем спірна земельна ділянка була уже раніше сформована, межі суміжної земельної ділянки Відповідача були визначені на місцевості встановленими межовими знаками та ця ділянка набута ним відповідно до встановленого порядку. Тому твердження на які посилається Позивач про те, що державний акт Відповідача виданий з порушенням чинного законодавиці є необґрунтованим. Земельна ділянка Відповідача сформована раніше, а тому не могла порушити встановлений порядок розподілу, через що його твердження про невідповідність державного акту на право власності чинному законодавству є не тільки питаннями правового характеру які не належать до компетенції експерта, а й суперечливими та необґрунтованими. Вважає, що [PERSON] у позові не наводить будь-яких доказів, яким чином виданий Відповідачу правовстановлюючий документ порушує його права, як власника суміжної земельної ділянки, оскільки сам Позивач здійснив будівництво (провів реконструкцію з добудовою) на земельній ділянці Відповідача після набуття ним права власності. Крім того, просить застосувати строк позовної давності до цих правовідносин. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.11.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача просить задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,0277 га кадастровий номер 6110100000:08:002:0073 на підставі державного акту виданого 30.10.2007 року на підставі рішення Тернопільської міської ради від 07.06.2007 року. [PERSON] належить суміжна земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] площею 0,0277 га кадастровий номер 6110100000:08:002:0072 на підставі державного акту виданого 28.08.2007 року на підставі рішення Тернопільської міської ради від 07.06.2007 року. Позивач є власником квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] загальною площею 91,8 кв.м. та 108,1 кв.м. на підставі свідоцтв про право власності від 10.06.2015 року виданого реєстраційною службою тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Відповідач є власником квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] загальною площею 86,48 кв.м. та 222,6 кв.м. на підставі свідоцтв про право власності від 12.03.2015 року виданого реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Згідно висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №1270/19-22 від 22.01.2020 року земельна ділянка за кадастровим номером 6110100000:08:002:0072 використовується не у відповідності до плану меж земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином, поділ земельної ділянки, на підставі якого виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] виконаний не у відповідності до вимог чинного земельного законодавства та вимог будівельних норм і стандартів, а саме: не врахована площа земельної ділянки в частині розташування підвалу, яка повинна надаватися в спільне користування; із північної сторони житлового будинку не надано відповідної площі для обслуговування житлового будинку; відсутність проходу від вулиці до частини земельної ділянки [PERSON] внаслідок чого повинен бути встановлений земельний сервітут або, в іншому випадку, повинна надаватися земельна ділянка в спільне користування. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, зважаючи на таке. Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частин першої та другої статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства. Статтею 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 Цивільного Кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно до вимог частини першої статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено, що позивач і відповідач є власниками суміжних земельних ділянок площею по 0,0277 га кожному, кадастрові номери 6110100000:08:002:0072 і 6110100000:08:002:0073 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Як прояснили сторони в судовому засіданні, у в них в спільному користуванні був житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування. За згодою співвласників вони здійснили розподіл земельної ділянки, та на основі такого поділу розпочали процедуру приватизації та виготовили правовстановлюючі документи. Після виготовлення правовстановлюючих документів, за взаємною згодою, здійснили добудову до своїх частин будинку, внаслідок чого набули право власності на квартири. Відповідно до частини третьої статті 42 Земельного кодексу України, в редакції на час отримання державних актів на право власності, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Як встановлено судом, на виконання вказаних вимог закону, сторони на власний розсуд домовилися про поділ земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який перебував у спільній власності, та на підставі вказаної домовленості отримали державний акти. При цьому, покликання позивача на те, що частина його підвалу знаходиться на земельній ділянці відповідача не є безпідставним, не може бути підставою для визнання недійсним державного акту, не порушує його права, оскільки відповідач не чинити йому перешкод в користуванні вказаним підвалом, а над ним знаходиться приміщення відповідача. Суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) зробив висновок, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Очевидно, що дії [PERSON] , яка спочатку погодила розподіл ділянки, яка перебувала в спільному користуванні для обслуговування житлового будинку, що перебував у спільній власності, отримала державний акт на право власності, а згодом заперечує такий розподіл, суперечать її попередній поведінці і є недобросовісним. Покликання позивача на те, що вхід до її квартири [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці відповідача також не може бути підставою для визнання недійсним державного акту. Так, вказана квартира та вхід до неї влаштований саме позивачем вже після отримання права власності на земельну ділянку сторонами та проведення реконструкції (добудови), а отже, ні [PERSON] ні Тернопільська міська рада не порушили право на прохід до квартири при виготовленні державного акту. Тому, на думку суду, позивачем не надано доказів порушення його прав при виготовленні Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 204455, виданий [PERSON] 28 серпня 2008 року на земельну ділянку площею 0,0277 га, розташовану по [ADDRESS] . Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Тому суд перевіривши обґрунтованість позовних вимог та прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, питання пропуску позовної давності не вирішує. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed