Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що 04 червня 2019р. між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 939735. 23.04.2020 року, між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 23042020 у відповідності до умов якого, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, копію яких додані до позову. Так, відповідно до реєстру боржників від 23.04.2020 року, до договору факторингу № 23042020 від 23.04.2020, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 23543.65 грн., з яких: 6904 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3319.4 грн. - сума заборгованості за відсотками; 13320.25 грн. - сума заборгованості за пенею. На вимогу п.6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та з метою досудового врегулювання спору, у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору, позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача було направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості за кредитним договором. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання та має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором в розмірі 23543.65 грн., у зв`язку з чим, представник позивача змушений був звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості у судовому порядку. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки вимоги позивача є безпідставні та необґрунтовані. Крім того, наголошував про застосування наслідків пропуску позовної давності при нарахуванні пені. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст.81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04 червня 2019р. між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 939735. 23.04.2020 року, між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 23042020 у відповідності до умов якого, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «АВЕНТУС Україна» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, копію яких додані до позову. Так, відповідно до реєстру боржників від 23.04.2020 року, до договору факторингу № 23042020 від 23.04.2020, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 23543.65 грн., з яких: 6904 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3319.4 грн. - сума заборгованості за відсотками; 13320.25 грн. - сума заборгованості за пенею. Отже, до складу заборгованості як вбачається з долучених документів входить 6904 грн. - тіло кредиту; 3319,4 грн. відсотків та 133200,25 грн. пені. У відповідності до п. 1.2. кредитного договору вбачається, що кредит надається строком на 30 днів. Таким чином, період з 04 червня 2019 р. по 04 липня 2019 р. є строком кредитування, що також підтверджується додатком № 1 до кредитного договору та графіку платежів. При цьому, з графіку платежів вбачається, що за період кредитування до 04 липня 2019 р. відповідач має сплатити 11 240 гривень, з яких 8000 грн. за тілом кредиту та 3240 грн. процентів. Також, як вбачається з позовної заяви та додатків до неї, позивач нарахував відсотки та пеню за період після закінчення строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі комісію та неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст. 1050 ЦК України. У даному випадку, права та інтереси позивача забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-1 Оце 18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18). За таких обставин, суд вважає, що у позивача відсутнє право стягувати проценти та неустойку після закінчення строку на який були надані кредитні кошти, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України позивач не заявляв. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Таким чином, входячи з наданих суду документів, отримавши позику 8000 гривень, відповідач, згідно до умов договору, повинна була сплатити 11240 гривень. Проте, з долученої до позову картки обліку, відповідачкою [PERSON] було сплачено позикодавцю 23 689,51 грн., що свідчить про те, обов`язок з повернення боргу в сумі 11 240 грн навіть перевиконаний. Отже, після закінчення строку кредитування, а саме після 04 липня 2019 р., позикодавець не мав права нараховувати пеню та відсотки, що передбачені договором. Слід також зазначити, що вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, через пропуск строків позовної давності, які складають один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України) про застосування яких просив представник відповідача в ході судового розгляду. Так, з долученого до позову розрахунку вбачається, що заявлений розмір пені нарахований станом на 23 квітня 2020 р. При цьому, позовна заява подана до суду 29 квітня 2021 р. Тобто, позивач за будь-яких умов пропустив річний строк позовної давності для стягнення пені у заявленому розмірі 13 320,25 грн, яка порахована станом на 23 квітня 2020 р. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав- учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу ( п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93) у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Таким чином, аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Outcome: dismissed