Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що позивач, згідно договору купівлі-продажу від 21.01.2002 року посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за №231, є власником будинку у [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстровані але фактично з 2017 року не проживають [PERSON] та [PERSON] , які відповідно є колишньою дружиною та дочкою сина позивача. Оскільки відповідачі в будинку не проживають вже досить тривалий час, не беруть участі у нього утриманні, позивач вважає, що вони втратили право на користування житлом у ньому і просить визнати їх такими. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 10.01.2022 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідачі були повідомлені про розгляд вказаної справи у встановлений законом порядку, на адресу місця їх реєстрації та додатково через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, проте у встановлені строки відзиву на позов не надійшло. Відповідачі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи, що підтверджується даними поштового повідомлення про вручення відправлення. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). На підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 21.01.2002 року посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за №231, є власником будинку у [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради №4455 від 25.11.2021 року, вбачається що [PERSON] , як власник домоволодіння по [ADDRESS] , у вказаному домоволодіння не зареєстрована. У домоволодінні за вказаною адресою зареєстровані, син позивача [PERSON] , [INFO] , онука позивача [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження факту не проживання від 02.12.2021 року, складеного депутатом сільської ради Половинкою Л.О. та свідками [PERSON] , [PERSON] , встановлено що у домоволодінні по [ADDRESS] , з квітня 2017 року і по даний час не проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за вище вказаною адресою. Зі слів заявника [PERSON] місце фактичного їх проживання не відомо. Даний акт суд визнає неналежним, недостовірним та недостатнім доказом, оскільки даний акт не засвідчений у встановленому законом порядку. Крім того в даному акті відсутня інформація щодо відсутності їх речей в останньому. На запит суду сформовано інформаційну довідку з Державного ресєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №293976731 від 10.01.2022 року вбачається, що право власності на домоволодіння у [ADDRESS] не зареєстровано, дані щодо власника нерухомого майна відсутні. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК України передбачає, що власник жилого будинку користується ним для особистого проживання та проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу УРСР). Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.379 ЦК України). Згідно Правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6- Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів. Суд, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності та повноті, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи не підтверджується той факт, що позивач [PERSON] на даний час є власником будинку по [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] , від 21.01.2002 року та копія технічного паспорту на житловий будинок, не є належними та достатніми доказами належності [PERSON] на праві приватної власності спірного домоволодіння. В даному будинку позивач не зареєстрована, проте зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні докази щодо не проживання відповідачів у будинку по [ADDRESS] , починаючи з 2017 року і по даний час, без поважних причин, відсутності їх особистих речей у будинку, та не створенні власником житла перешкод відповідачам у користуванні будинком. Крім того, згідно даних поштового повідомлення про вручення документів направлених судом на адресу місце реєстрації відповідачів, вбачається, що останні особисто отримали вказане відправлення, а тому у суду є обґрунтовані сумніви, щодо не проживання [PERSON] та [PERSON] за місцем своєї реєстрації у [ADDRESS] . Наданий позивачем акт обстеження житлово-побутових умов проживання визнаний судом неналежним, недостовірним та недостатнім доказом. Позивачем не доведено, що [PERSON] та [PERSON] , які не є членом її сім`ї, без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами не проживають в будинку [ADDRESS] , у позовних вимогах слід відмовити. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє у позові, понесені позивачем судові витрати залишаються за нею.

Outcome: dismissed