Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в сумі 2575,05 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що під час виконання виконавчого напису нотаріуса №20734 від 09.06.2020 з позивача на користь відповідача було стягнуто 3071,55 грн. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.04.2021 року по справі №185/6246/20, яке набрало законної сили 20.05.2021 року, виконавчий напис нотаріуса №20737 визнано таким, що не підлягає виконанню. На підставі цього позивач подав дану позовну заяву з вимогою повернути безпідставно набуті кошти відповідачем. Ухвалою суду від 03.12.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Справа розглядається за правилами спрощеного провадження, на підставі наявних доказів. Тому, згідно зі ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідача, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.04.2021 позов [PERSON] до ТОВ «Альфа банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 09.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. за №20734 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Альфа-банк» в сумі 28312,79 грн.; стягнуто судові витрати. Оспорюваний виконавчий напис нотаріуса перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О., виконавче провадженн №62649745. У травні 2021 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим написом №20734 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду від 19 квітня 2021 року у справі №185/6246/20 про визнання виконавчого напису №20734 таким, що не підлягає виконанню. Згідно довідки від 15.09.2020 року, виданій позивачу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», з нарахованого доходу позивача було утримано 3071,55 грн за постановою від 29.07.2020 року про виконавче провадження №62649745. З листа приватного виконавця Русецької О.О. від 22.05.2021 вбачається, що під час виконання оспорюваного виконавчого напису 2275,05 грн було перераховано на користь стягувача АТ «Альфа-банк». 22 листопада 2021 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив повернути безпідставно набуті відповідачем грошові кошти в сумі 3071,55 грн, проте відповіді від відповідача так і не отримав, виходячи з наданих суду матеріалів справи. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.177, 179, 190, 192, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно - гроші), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Нормою ст.16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов - вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Наведена правова позиція узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року по справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року по справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року по справі №201/6498/20, від 08 вересня 2021 року по справі №206/2212/18, від 06 жовтня 2021 у справі №623/363/20. Отже, оскільки судом в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого з позивача у даній цивільній справі в рамках виконавчого провадження до ухвалення означеного заочного рішення суду стягнуто кошти на користь відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат,

Outcome: approved