Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримала, просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім`я подружжя розпалась остаточно, термін для примирення призначати не потрібно. Крім того, місце проживання малолітньої дитини просить визначити з матір`ю, враховуючи його вік, наявність у позивача місця проживання, де дитині створені всі умови для проживання та навчання, а також його постійне проживання з матір`ю на даний час. Протягом всього часу після народження дитини відповідач шантажував позивача про своє звільнення з роботи і в червні 2017 року звільнився з неї. Протягом 2 років він не був працевлаштований і не займався фінансовим забезпеченням родини. Крім того, він застосовував до [PERSON] домашнє насильство, погрози її життю та здоров`ю, а також намагався отруїти її. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову визнав частково, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, пояснивши, що він повністю погоджується з розірванням шлюбу, оскільки викладені обґрунтування [PERSON] є вірними. Але вказане пов`язане з особистими рисами характеру позивача, яка є феноменально скупою, патологічно жадібною, нерозумно впертою та одержимою бажанням керувати іншими людьми, включаючи і відповідача. Після народження дитини [PERSON] [INFO] сторони проживали в невеликій за розмірами однокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності сторонам по справі. Відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням продати дану квартиру і придбати більшу за розмірами, поліпшивши умови життя їх спільного сина, який би мав окрему кімнату. Але [PERSON] постійно відмовляла, вважаючи це марнотратством. Протягом всіх восьми років шлюбного життя позивач ніде не працювала і не мала постійного стабільного доходу, однак, будучи ризикованою людиною, вона вкладала грошові кошти, зароблені [PERSON] , у невиправдане інвестиційне будівництво, в результаті чого, АКБ „Аркада" збанкротував, а позивач не отримала ні квартир, ні вкладених в будівництво грошей. В подальшому в поведінці [PERSON] стали проявлятись нелогічні та неадекватні риси її характеру: надзвичайної скандальності, неврівноваженості, істеричності та знервованості. Не раз вона налаштовувала їх сина проти батька. А в ніч з 23 на 24.02.2021 року о 2 годині ночі за морозної погоди вона поклала в дитячу коляску системний блок і пішла пішки (це близько 5 км) до квартири [ADDRESS] , де проживали його батьки і тимчасово перебував їх син [PERSON] . Там без будь-яких підстав [PERSON] забрала з ліжка сплячого сина і повела пішки його додому, маючи при цьому дитячу коляску, де чомусь знаходився системний блок. При цьому вона пояснила батькам, що відповідач її та їх сина хоче отруїти. Дізнавшись про вказану подію, [PERSON] вийшов на зустріч [PERSON] , зустрівшись їх біля торгового центру „Епіцентр", розташованого по вул. П.Григоренка, 43 в м. Києві. Побачивши відповідача, позивач викликала поліцію, працівники якої роз`яснили [PERSON] , що між сторонами відбуваються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. Але звернувши увагу на її психічний стан, рекомендували [PERSON] викликати для позивача психіатричну допомогу. В подальшому дитина проживала з 24.02.2021 року по 16.03.2021 року в квартирі [ADDRESS] разом з матір`ю, яка почала перешкоджати зустрічам батька з сином, в результаті чого відповідач звернувся до поліції з цього приводу. 16.03.2021 року у відділі ювенальної превенції Дарницького районного управління ГУ НП у м. Києві розглянули дану скаргу з викликом сторін і дитини, для [PERSON] працівники поліції викликали психіатричну допомогу, а сина передали відповідачу як батьку дитини. Тому син з вказаного часу по сьогодні проживає з батьком та бабою і дідом в квартирі [ADDRESS] , за місцем мешкання його батьків. [PERSON] має дві вищі освіти, знає дві іноземні мови, працює у німецькій компанії, отримуючи 38 000 грн. на місяць. Син бажає проживати саме з татом і його батьками, які дбають про його здоров`я, розвиток і подальше життя. За таких обставин просить визнати місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] , задовольнивши зустрічний позов і відмовити в частині визнання місця проживання дитини з матір`ю. 3-тя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації до суду не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином, надавши попередньо акт обстеження умов проживання дитини, висновок про доцільність проживання малолітньої дитини разом з батьком, а також повідомлення про розгляд справи у відсутність представника 3-ї особи. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 8.06.2013 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1068 (т.1, а.с.8; 76; 228; т.2, а.с.150). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.9; 77; 229; т.2, а.с.151). Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, тривалий час вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як встановлено судом, що будь-які відносини між ними припинені, сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу. За таких обставин укладений шлюб підлягає розірванню, при цьому позивачці необхідно залишити вже присвоєне раніше і змінене нею в подальшому прізвище „ [PERSON] ". Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом встановлено, що на даний час сторони по справі, батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] , проживають окремо один від одного: мати дитини [PERSON] - в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності сторонам по справі, а батько дитини [PERSON] - в квартирі [ADDRESS] , що підтвердили його батьки [PERSON] та [PERSON] у своїй спільній заяві (т.1, а.с.230), яка належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] , відповідачу по справі, [PERSON] та [PERSON] , його батькам, а також [PERSON] (т.2, а.с.48-49). Зареєстровані позивач з відповідачем та їх спільної дитиною в квартирі [ADDRESS] (т.1, а.с.32; 34; 178). При цьому позивач з відповідачем не дійшли згоди про місце проживання їх спільного сина за місцем проживання одного з них. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності до ч.1, ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Як передбачає ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено у судовому засіданні, в ніч з 23 на 24.02.2021 року о 2 годині ночі за морозної погоди позивач на той час [PERSON] поклала в дитячу коляску системний блок комп`ютера і пішла пішки (це близько 5 км) до квартири [ADDRESS] , де проживали батьки [PERSON] і тимчасово перебував їх син [PERSON] . Там без будь-яких підстав [PERSON] забрала з ліжка сплячого сина і повела пішки його додому, маючи при цьому дитячу коляску, де знаходився системний блок. При цьому вона пояснила батькам, що відповідач її та їх сина хоче отруїти. Дізнавшись про вказану подію, [PERSON] вийшов на зустріч [PERSON] , зустрівшись їх біля торгового центру „Епіцентр", розташованого по вул. П.Григоренка, 43 в м. Києві. Побачивши відповідача, позивач викликала поліцію, працівники якої роз`яснили [PERSON] , що між сторонами відбуваються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку. Але звернувши увагу на її психічний стан, рекомендували [PERSON] викликати для позивача психіатричну допомогу. В подальшому дитина проживала з 24.02.2021 року по 16.03.2021 року в квартирі [ADDRESS] разом з матір`ю, позивачкою по справі. Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні сторонами по справі, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Також зазначені обставини знайшли своє підтвердження і у відповіді Управління патрульної поліції у м. Києві (т.2, а.с.9-10). В лютому та березні 2021 року відповідач [PERSON] намагався зустрітись зі своїм сином, однак мати дитини перешкоджала йому в цьому. Тому він звернувся до правоохоронних органів про вказані незаконні дії позивача. 16.03.2021 року у відділі ювенальної превенції Дарницького районного управління ГУ НП у м. Києві розглянули дану скаргу з викликом сторін і дитини, вислухавши всіх, для [PERSON] працівники поліції викликали бригаду психіатричної допомоги, а сина передали відповідачу як батьку дитини. Також вказані події не заперечувала позивач у судовому засіданні. Тому син з вказаного часу по сьогодні проживає з батьком та бабою і дідом в квартирі [ADDRESS] , за місцем мешкання батьків відповідача. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На запит служби у справах дітей та сім'ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації психолог міського центру дитини служби у справах дітей та сім'ї Київської міської державної адміністрації провів діагностичну роботу з батьками дитини [PERSON] з метою з`ясування ставлення батька, матері до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з батьків, наявності ознак насильства з боку батьків, психоемоційного стану дитини та її особистісної характеристики, особливостей дитячо-батьківських відносин (т.3, а.с.23). За результатами проведеної роботи було складено висновок №53 від 24.05.2021 року психологічного обстеження, яким рекомендовано: не залучати дитину до обговорення питань, що стосуються дорослих, так як це викликає тривогу та надмірну відповідальність у дитини, формує негативне ставлення до одного із батьків; батькам розповісти дитині про своє розлучення, відповідно до її вікових особливостей, пояснити [PERSON] статус власних взаємовідносин, допомагати дитині переживати подію розлучення; дитині необхідний певний час для відновлення довірливих відносин та позитивного контакту з матір`ю, рекомендоване поступове налагодження спілкування матері з сином під час їх зустрічей, зустрічі мають відбуватись в безпечній та спокійній атмосфері, із завчасно обумовленим місцем та часом, який враховуватиме інтереси та потреби дитини, в присутності особи, яка є безпечною для дитини; батькам налагодити конструктивну комунікацію в питаннях батьківства, зокрема, щодо організації графіку зустрічей з дитиною, місця проживання, за необхідності скористатись послугою сімейної медіації (т.2, а.с.138-146; т.3, а.с.24-31). За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. 27.05.2021 року [PERSON] , [INFO] змінила своє прізвище з „ [PERSON] " на „ [PERSON] ", про що свідчить свідоцтво про зміну імені (т.2, а.с.173). За змістом акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19.03.2021 року, квартира [ADDRESS] , де проживає дитина з батьком [PERSON] , розташована на 1 поверсі 10-типоверхового будинку і складається з 3 окремих кімнат: кімнати охайні, чисті, світлі, мебльовані, обладнані побутовою технікою; для виховання та розвитку дитини є окремо мебльована кімната, яка є також чистою, охайною, світлою, мається розкладний ортопедичний диван, стіл для навчання, стільці, комп`ютер, кутовий стіл для комп`ютера, шафа-купе, речі складені охайно, спортивний куточок, батько створив належні житлово-побутові умови для сина, крім того, в квартирі проживають батьки відповідача [PERSON] та [PERSON] , які допомагають батьку у вихованні дитини, батько любить дитину і спроможний забезпечити основні потреби сина (т.2, а.с.54). Аналогічного змісту був складений акт обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] від 2.04.2021 року тією ж державною установою (т.2, а.с.62-64), а також акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, де у висновку зазначено: вважаю, що перебування дитини у матері несе психологічну, а іноді і фізичну загрозу для дитини через те, що мати допускала безвідповідальні імпульсивні і непередбачувані дії щодо дитини, а також в присутності дитини. Починаючи з 17.03.2021 року від матері не надходило прохань щодо побачення або спілкування з дитиною (т.2, а.с.55-61). Суд не може покласти в основу рішення заяву [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні належного догляду, вихованню та розвитку дитини, від 2.06.2021 року (т.2, а.с.174-178), направлену службі у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, оскільки вона не містить доказу отримання вказаною юридичною установою даного звернення, а також вона датована датою після звернення [PERSON] до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог від 29.03.2021 року (визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю), що свідчить про порушення позивачем вимог ст.177 ЦПК України і збирання та надання доказів з порушенням строку їх надання. Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 9.02.2022 року №101-1162/02 з метою забезпечення прав та інтересів дитини Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Суд також не може покласти в основу рішення показання позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] застосовував до неї домашнє насильство, погрози її життю та здоров`ю, хотів її та їх спільного сина отруїти, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а надані нею докази та витребувані судом документи з Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві вказані факти не підтвердили. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Як встановлено судом, малолітній син сторін [PERSON] проживає з 16.03.2021 року по теперішній час разом з батьком, який створив йому належні житлово-побутові умови для його повноцінного і гармонійного розвитку. З 13.05.2019 року і по сьогодні батько дитини [PERSON] працює на посаді юриста ТОВ „Рьодль і Партнери", а його щомісячна заробітна плата складає 38 000 грн. (т.2, а.с.32). [PERSON] разом з сином проживають у квартирі [ADDRESS] , яка складається з трьох окремих ізольованих кімнат жилою площею 14,9 м2, 10,0 м2 та 17,1 м2, загальною площею 70,0 м2, про що свідчить технічний паспорт квартири (т.2, а.с.50-53). 31.08.2021 року ТОВ „Центр освіти „ОПТІМА" та [PERSON] уклали між собою договір про надання освітніх послуг, за умовами якого ТОВ бере зобов`язання надати освітні послуги дистанційного навчання [PERSON] в 1-12 класах, відповідно до державного стандарту загальнообов`язкової середньої освіти (т.2, а.с.223-225). За 2021-2022 навчальний рік [PERSON] сплатив 25 075 грн. (т.2, а.с.226-227). На даний час [PERSON] є учнем 1 класу і успішно засвоює навчальну програму (т.2, а.с.217). Крім того, батько дитини займається медичний обстеженням та лікарським доглядом за своїм сином, що підтверджується довідками ТОВ „Медичний центр „Добробут-Поліклінніка" (т.2, а.с.221-222). Зі змісту зображень на фотографіях [PERSON] приділяє всебічну увагу фізичному, духовному та культурному розвитку свого сина, забезпечує розваги та дозвілля, здійснює придбання необхідних речей та предметів (т.2, а.с.228-236; т.3, а.с.3). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання свого малолітнього сина, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки батько дитини [PERSON] має на праві спільної часткової власності трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , в якому проживають спільно батько з сином, а батьки відповідача не заперечують їхньому проживанню, має переважно набагато більший щомісячний дохід ніж [PERSON] , дитина має всі належні умови для проживання, виховання та її утримання (окреме спальне місце, меблевий куточок для зберігання сезонних речей, стіл для навчання, спортивний куточок) саме у відповідача, батько повністю займається навчанням, лікуванням дитини, створює йому умови всебічного розвитку (син відвідує спортивну секцію), батько має достатній фінансовий стан та час для розвитку дитини, тому, приймаючи до уваги бажання самої дитини проживати з батьком, необхідно визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] , що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому майновий, фінансовий та житловий стан позивача [PERSON] , а також її ставлення до дитини та дитини до неї, яка також ставила питання про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, не надає як на день подачі позову, так і на теперішній час право визначити місце проживання дитини саме з нею. Таким чином, суд вважає необхідно зустрічний позов задовольнити, а первісний в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю не підлягає задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, оскільки вимоги національного законодавства: ст.21; 22; 24; 51 Конституції України, ст.141 СК України, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. При цьому позивач [PERSON] не позбавлена права у побаченнях та спілкуванні зі своїм сином ні в їх кількості, ні в часі, що і гарантував у судовому засіданні батько дитини [PERSON] .

Outcome: partial