Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просив визнати недійсним іпотечний договір від 30.11.2015 року, який укладений між ПАТ «ВІ ЕС банк» та [PERSON] . Позивач стверджує, що договір має бути визнаний недійсним, оскільки вартість майна, переданого в іпотеку, більше ніж у два рази перевищує розмір кредитного зобов`язання, що, як вважає позивач, є явно не справедливим для позичальника та ставить його в більш тяжке становище, ніж іпотекодержателя, спричиняє дисбаланс прав та обов`язків сторін договору. Позивач вважає, що умови договору, які надають можливість банку відчужити предмет іпотеки, ставить позивача у вкрай скрутне становище, оскільки іпотечне майно є його єдиним житлом. Вважає несправедливими умови договору щодо зберігання правовстановлюючих документів на іпотечне майно у відповідача (іпотекодержателя). Крім того, позивач стверджує, що оспорюваний договір укладений ним під впливом тяжкої обставини, оскільки є внутрішньо переміщеною особою через тимчасову анексію АР Крим, і вважає, що укладений договір не відповідає його внутрішній волі. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.11.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.11.2017 року вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , встановлено заборону на вчинення будь- яких дій направлених на відчуження та реалізацію нерухомого майна. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.06.2018 року за участі представників сторін постановлено закрити підготовче засідання, справу призначити до судового розгляду. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 30.04.2020 року здійснено процесуальне правонаступництво, замінено позивача у справі на АТ «Таскомбанк». Представники позивача та сам позивач у судові засідання не з`явились повторно. Зокрема, після призначення справи до судового розгляду судові засідання призначались на: 02.08.2018; 10.12.2018; 21.03.2019; 03.06.2019; 29.10.2019; 12.02.2020; 30.04.2020; 15.10.2020; 01.03.2021; 31.05.2021; 10.11.2021; 09.02.2022. Кожного разу представники позивача представляли суду заяви про відкладення судових засідань з тих чи інших причин. Суд вважає, що позивач навмисно ухилявся від розгляду справи у суді по суті, оскільки у Комінтернівському районному суді Одеської області перебуває на розгляді ще одна справа № 504/2511/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «ВІ ЕС Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, провадження у якій зупинено до набрання чинності рішенням у справі що розглядається. Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає достатніми зібрані у справі докази для ухвалення законного та справедливого рішення у справі. Представник відповідача у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позову, вважав доводи позову надуманими, і просив у його задоволенні відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 30 листопада 2015 року між ПАТ «ВіЕс Банк» і [PERSON] укладено кредитний договір №KF028207 на загальну суму 400 000 гривень, з кінцевим терміном погашення не пізніше 29 листопада 2020 року. 30.11.2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» і [PERSON] в забезпечення виконання вказаного кредитного договору укладено договір іпотеки, предметом якого є садовий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Слід звернути увагу, що саме за рахунок даного кредиту і придбане вказане нерухоме майно. В теперішній час зобов`язання за кредитним договором [PERSON] не виконується, в зв`язку із чим заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 23.04.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21.10.2020 року, з [PERSON] на користь ПАТ «ВІ ЕС Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором. Відповідно до статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 18 Закону Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої ст. 18 цього Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Детальний аналіз статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє суду дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Крім того, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Частиною шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Укладаючи іпотечний договір сторони погодили п.1.5 договору, відповідно до змісту якого загальна заставна вартість Предмету іпотеки, відповідно до висновків про ринкову вартість об`єкта оцінки від 25.11.2015 року № 02181 та № 02182 виготовлених ТОВ «Компанія «ПАРУС» становить 048 657 грн. Ціна (вартість) предмету іпотеки не є істотною умовою іпотечного договору (ст. 18 Закону України «Про іпотеку»). У іпотечному договорі сторони погодили застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого, у випадку настання у іпотекодержателя права для задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотечного майна за вартістю, яка має бути визначена суб`єктом оціночної діяльності на момент такого задоволення (набуття права (п. 7.2.4 Договору)). Отже суд не знаходить умови п. 1.5 Договору іпотеки явно не справедливим для позичальника, і не вважає, що така оцінка переданого у іпотеку майна ставить його в більш тяжке становище, ніж іпотекодержателя, і спричиняє дисбаланс прав та обов`язків сторін договору. Доводи позову, що умови договору, які надають можливість банку відчужити предмет іпотеки, ставлять позивача у вкрай скрутне становище, оскільки іпотечне майно є його єдиним житлом, і тому є несправедливими судом відхиляються, оскільки такі умови погоджені сторонами у розділах 6 та 7 іпотечного договору, відповідають розділу V Закону України «Про іпотеку». Доводи позову щодо несправедливості договору щодо зберігання правовстановлюючих документів на іпотечне майно у відповідача (іпотекодержателя) судом також відхиляються, оскільки ці доводи не є підставою для висновку про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, і цей пункт договору жодним чином не порушує прав та законних інтересів іпотекодателя, який має безумовний обов`язок погасити зобов`язання за кредитним договором. Доводи про укладення іпотечного договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, суд вважає неспроможними з наступних підстав: Статтею 233 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У постанові від 21.12.2016 Верховний Суд України у справі № 6-2766цс16 зазначив, що відповідно до висновку ВСУ, викладеного у постанові від 19.03.2014, за змістом частини першої статті 233 ЦК України тяжкими обставинами в розумінні цієї норми можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, загроза втратити житла тощо. Правочин, який вчинено особою від впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини; такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину; зазначена норма не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Позивач не довів суду того факту, що укладаючи іпотечний договір в забезпечення кредитного зобов`язання, що безпосередньо пов`язане із придбанням позивачем власного будинку та земельної ділянки, був вимушений укладати оспорюваний договір за тяжкої обставини. Переміщення особи з окупованих РФ територій України в даному випадку не можна вважати вимушеною обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України. Наявність у родички позивача захворювань ніяким чином не впливають на наведені висновки суду, і не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним. Таким чином жодних правових підстав для задоволення позову не має. Одночасно з ухваленням остаточного рішення суд вирішує питання скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: dismissed