Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

В серпні 2021 р. [PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Авентус Україна», в якому просив суд визнати недійсними пункти 1.5.1, 1.5.2, 1.7, 1.7.1, 1.7.2, 1.8, 1.8.1., 1.8.2, ч. 6,7,8 п. 5.1, 7.4., 7.4.1., 7.4.2, 9.7., 10.12 договору про надання споживчого кредиту №4139957, укладеного між [PERSON] та ТОВ ТОВ «Авентус Україна» від 11.05.2021 р., стягнути судові витрати. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 11.05.2021 р. між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту №4139957, за яким позивачу було надано грошові кошти в сумі 16500,00 грн, строком на 30 днів. Згідно відповіді ТОВ «Авентус Україна» станом на 16.08.2021 р. загальна заборгованість за кредитним договором становить 37404,50 грн, за яких 16500,00 грн - тіло кредиту, 20904,50 грн- заборгованість по процентах за користування кредитом. Позивач зазначає, разом з відповіддю було надано додаток №1, в яком міститься таблиця обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної ставки, в якій відрізняється розмір процентної ставки, від погодженої сторонами. Крім цього, кредитний договір містить умови, що суперечать вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», в ньому встановлено обов`язок сплачувати проценти та пеню, що перевищує 50% вартості наданих послуг. Також позивача та його родичам від третіх осіб надходять смс повідомлення та дзвінки щодо наявності заборгованості з погрозами та вимогами її погашення. Окрім цього, позивач є учасником бойових дій, а військовослужбовцям пеня, штрафні санкції, проценти за користування кредитом не нараховуються. У відзиві на позов ТОВ «Авентус Україна» заперечує щодо задоволення позову, процедура укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відбувається відповідно до вимог чинного законодавства. Перед укладенням кредитного договору Товариство шляхом розміщення на власному сайті надає клієнту доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про тарифи, ціни, та умови надання фінансових послуг, порядок їх надання, розміщені Правила та примірний кредитний договір, що планується до укладення. [PERSON] є клієнтом товариства з 24.04.2019 та до оспорюваного кредитного договору уклав ще сім кредитних договорів, які успішно закрив, виконавши всі зобов`язання належним чином, а отже був ознайомлений з Правилами. Оскаржуваний кредитний договір є аналогічний попереднім, укладений в електронній формі. Вважають, що при укладенні договору від 11.05.2021 р. було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживача», «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних». Звертають увагу, що штрафи та пеня за кредитним договором позивачу не нараховувались. У відповіді №2599/21 від 16.08.2021 р. відповідач з метою застосування приписів Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» просив надати перелік документів, але позивач вказану відповідь проігнорував. Положеннями Закону України «Про споживче кредитування» не заборонено інформувати споживача про необхідність виконання зобов`язання за договором. Усі умови оспорюваного договору з позивачем були погоджені. В судове засідання позивач не з`явився, від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують. Представник відповідача у відзиві на позов просив провести розгляд справи у їх відсутність, заперечує щодо задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсними пункти 1.5.1, 1.5.2, 1.7, 1.7.1, 1.7.2, 1.8, 1.8.1., 1.8.2, ч. 6,7,8 п. 5.1, 7.4., 7.4.1., 7.4.2, 9.7., 10.12 договору про надання споживчого кредиту №4139957, укладеного між [PERSON] та ТОВ ТОВ «Авентус Україна» від 11.05.2021 р., стягнути судові витрати. Судом встановлено, що 11.05.2021 р. між ТзОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 4139957 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, за яким позивач отримав кредит в сумі 16500,00 грн, строком кредиту - 30 днів. Факт укладення вказаного договору, його підписання, отримання коштів від відповідача позивач не заперечує. За умовами вказаного договору: - стандартна процента ставка становить 1,90 % в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулась пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; - у межах нового строку кредиту, якщо відбулась авто пролонгація, відповідно до п. 4.3. договору. (п. 1.5.1); - занижена процентна ставка 1,33 % в день та застосовується відповідно до умов, передбачених цим пунктам (п. 1.5.2); - орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: пп. 1.7.1. за стандартною ставкою 24079,41 % річних; пп. 1.7.2. за зниженою ставкою 5844,50 % річних. - орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: п.п. 1.8.1. за стандартною ставкою 25905,00 грн. п.п. 1.8.2. за стандартною ставкою 23083,50 грн.; - Товариство має право звертатись до третіх осіб, взаємодія з якими передбачена п. 9.7. цього договору, у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України за цим договором, з метою інформування про необхідність виконання споживачем зобов`язань за цим договором, повідомляти представникам, спадкоємцям, поручителям, третім особам, взаємодія з якими передбачена п 9.7. цього договору, інформацію про укладення споживачем цього договору , його умови, стан виконання, наявність простроченої заборгованості та її розмір, з урахуванням вимог законодавства, у випадку допущення споживачем прострочення виконання зобов`язання за цим договором передавати інформацію про прострочену заборгованість близьким родичам, зокрема інформацію про розмір простроченої заборгованості (розмір кредиту, проценти за користування кредитом, розмір комісії та інших платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту), розмір неустойки та інших платежів, що стягуються при невиконанні зобов`язання за цим договором або відповідно до законодавства (ч. 6,7,8 п. 5.1 договору); - у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф: у розмірі 792,00 грн на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання та у розмірі 181,50 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (7.4., 7.4.1., 7.4.2 договору); - споживач з метою забезпечення можливості додаткової взаємодії з ним за цим Договором, надає право Товариству взаємодіяти з наступними третіми особами: - дані яких визначені споживачем в його реквізитах, вказаних в розд. 11 цього договору, - дані яких (контактні, персональні тощо) Споживач надав Товариству в процесі укладання, виконання та припинення цього Договору в будь-який спосіб, в тому числі, але не виключно через ІТС Товариства та/або Особистий кабінет та/або через контакт -центр Товариства та/або в інший спосіб, що дає можливість підтвердити таку передачу даних Споживачем; - дані яких (контактні, персональні тощо)Товариство отримало на законних підставах; - які є близькими особами Споживача, відповідно до визначення, що наведено в Законі України «Про корупцію», дані яких передані Споживачем Товариству та/або які самостійно надали свої дані та вивили бажання на взаємодію за цим Договором, та повідомили про це Товариство у будь-який спосіб та/або дані яких Товариство отримало на законних підставах. Цим Сторони визначають, що для цілей цього Договору та вимог передбачених чинним законодавством України, вищезазначені треті особи, право на взаємодію з якими Споживач надає Товариству - є третіми особами, взаємодія з якими передбачена цим Договором. При цьому, Споживач підтверджує, що дані третіх осіб, які будуть передаватися ним Товариству для взаємодії за цим Договором в процесі укладання, виконання та припинення цього 10 Договору він буде попередньо узгоджувати з такими особами та отримувати від них згоду на таку передачу Товариству (п. 9.7 договору); - сторони зобов`язуються зберігати конфіденційність щодо умов договору та іншої інформації, що одержується одною стороною від другої під час виконання договору. Якщо цей договір укладається до 14.07.2021 р. (не включно) підписанням цього договору споживач, у випадку допущення ним прострочення за цим договором, надає згоду товариству на розповсюдження конфіденційної інформації про нього будь-яким третім особам (необмеженому колу осіб), в тому числі, але не виключно особам зазначеним в п. 9.7 договору. Таке розповсюдження може включати (але не виключно направлення повідомлень третім особам та/або публікування інформації про таке прострочення та споживача, що його допустив в мережі інтернет або засобах масової інформації , на стендах, дошках оголошень, та інших засобах (пристроях), на яких з інформацією може знайомитись необмежене коло третіх осіб (п. 10.12 договору). За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. За приписами п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Факт підписання договору сторонами не оспорюється. Таким чином, сторони договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання договору недійсним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Дії банку, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не свідчать про те, що зміст оспорюваних договорів суперечить законодавству. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 359/3055/15-ц (провадження № 61-19559св19) та від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18). На момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, кредитний договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі. Так, судом враховано, що згідного наданої відповідачем інформації щодо оспорюваного договору 10.06.2021 р. позивачем було здійснено погашення заборгованості в розмірі 6583,50 грн , 13.08.2021р. - 50,00 грн, 16.08.2021р. - 50,00 грн. Виконання сторонами договору істотних умов, повернення боргу свідчить про те, що [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору. Посилання позивача щодо недійсності умов договору щодо нарахування штрафу спростовується відповіддю ТОВ «Авентус Україна» №2599/21 від 16.08.2021 р. та карткою обліку договору, за яким інформація щодо нарахування позивачу штрафу та пені відсутня. Крім цього, дана умова договору не встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків від суми отриманого кредиту, як це передбачено Законом України «Про споживче кредитування») у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, її наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачу нараховувались виключно проценти, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитними коштами і не являються компенсацією. Відтак, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Щодо застосування положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» варто зазначити наступне. В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. На адвокатський запит представника позивача ТОВ «Авентус Україна» у відповіді №2599/21 від 16.08.2021 р. повідомило, що для застосування положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» необхідно надати перелік документів згідно додатку. Доказів того, що вказані документи були надані відповідачу, а останній їх проігнорував суду не надано. Вказана обставина не може підставою для визнання оскаржуваного договору в частині недійсним. Доводи позивача щодо зазначення реальної процентної ставки - 17 % згідно додатку №1 до договору, який було отримано разом з відповіддю ТОВ «Авентус Україна» №2599/21 від 16.08.2021 р., суд не приймає до уваги, оскільки вказане посилання в цьому додатку відсутнє, а виготовлена таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором повністю узгоджуються з умовами договору №4139957 про надання споживчого кредиту від 11.05.2021 р., укладеного з позивачем. Посилання позивача на погрози відповідача у зв`язку із заборгованістю за вказаним договором, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними і достатніми доказами, крім того ці обставини не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним. При вирішенні справи, судом враховано, що за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суд у своєму рішенні має зробити висновок про порушення чи не порушення прав особи, а також її охоронюваних законом інтересів, які випливають безпосередньо зі змісту права. Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 р. у справі № 914/197/19). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору від 11.05.2021 р. в частині,, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed