Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що він, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 21 березня 2002 року. В належній йому квартирі зареєстровані: він, його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та онука [PERSON] . З лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] у квартирі не проживають, участі в утриманні житла не приймають, комунальні платежі не сплачують, особистих речей відповідачів у квартирі немає. Внаслідок реєстрації відповідачів у квартирі він не може оформити субсидію, змушений сплачувати високу вартість комунальних послуг у той час, коли є законні підстави на отримання субсидії. Позивач у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачі про розгляд справи повідомлялися через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, до суду не прибули, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалися. Представник третьої особи - Марганецької об`єднаної територіальної громади в особі Марганецької міської ради надав суду заяву про розгляд справи без його участі, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Марганецької міської ради у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог стосовно [PERSON] , рішення щодо неповнолітньої [PERSON] залишила на розсуд суду. Заслухавши доводи позивача, думку третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та/або зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с.12). 11.11.2021 року директором КП «Інфраструктурного розвитку та благоустрою Марганецької міської територіальної громади» Яковенком А.В. затверджено акт, складений в присутності жильців-сусідів будинку [ADDRESS] - [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), про те, що [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], зареєстровані в квартирі [ADDRESS] але не проживають з 11.02.2016 року (а.с.10). Допитані в ході судового розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали квартирі [ADDRESS] . В квартирі проживає позивач [PERSON] з дружиною. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст.405 ЦК України). За ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Як встановлено в ході судового розгляду, [PERSON] , [INFO] , є донькою позивача, зареєстрована але не проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту реєстрації, тобто з 11.02.2016 року, тому, з огляду на положення ст.405 ЦК України, є такою, що втратила право на користування вказаною квартирою. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст.29 Цивільного кодексу України, яка визначає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 року (далі - Закон № 1871) встановлюється, що дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону (ст.7). Відповідно до ст.18 Закону № 1871 дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них - у разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого статтею 15 цього Закону (ч.7 ст.18 Закону № 1871). Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин (крім випадку, передбаченого ст.15 Закону № 1871), набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. [PERSON] на час розгляду справи не досягла 18-річного віку, місцем її проживання є місце проживання батьків або одного з них, чи інше житло за згодою батьків. А оскільки батьки [PERSON] жодного дня не проживали в квартирі [ADDRESS] , суд вважає за можливе визнати її такою, що втратила право на користування вказаним житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, оскільки підтверджені наявними у справі доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved