Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 30 478, 65 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач працювала у відповідача на посаді провідного архітектора, але у день звільнення за власним бажанням їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати за квітень 2021 року у розмірі 1 336, 36 грн (з врахуванням податків і зборів) та не виплачена грошова компенсація за 60 день невикористаної щорічної відпустки на загальну суму у розмірі 29 142, 29 грн. На письмову вимогу надати довідку про суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсації за невикористану щорічну відпустку, відповідач також не відреагував. Від відповідача до суду не надходив відзив на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 жовтня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 25 жовтня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін. 01 лютого 2022 року від відповідача засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи довідки від 22 грудня 2021 року № 662/1/17-07/2 про нараховану, але не виплачену заробітну плату [PERSON] та розмір грошової компенсації за невикористану відпустку. 09 лютого 2022 року позивач направила засобами електронного зв`язку до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає і просить задовольнити. У судове засідання позивач не з`явилася. Представник відповідача також не з`явився у судове засідання, про час, дату і місце призначення якого повідомлявся належним чином, заяви по суті або з процесуальних питань не надходили до суду. Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцезнаходження, та надсилалися судові повістки про виклик, копія позовної заяви з додатками, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому у силу частини восьмої ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебували у трудових відносинах з 06 вересня 2018 року по 09 квітня 2021 року, коли, відповідно до наказу № 39-к від 26 березня 2021 року, позивач звільнилася з посади провідного архітектора /а. с. 9/. Проте у день звільнення з посади відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, у відповідності до закріплених положень у статті 43 Основного Закону України. Положення статті 55 Конституції передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з статтею 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент припинення трудових відносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною другою вказаної статті, у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до довідки від 22 грудня 2021 року № 662/1/1/7-07/2, сформованої відповідачем, позивачу не було нараховано 1 336, 36 грн заробітної плати за квітень 2021 року та 26 106, 00 грн грошової компенсації за 60 днів невикористаної відпустки, а до виплати належить, враховуючи обов`язкові відрахування військового збору (1,5 %), податку на дохід фізичної особи (18 %) та профспілкового внеску (1 %), сума у розмірі 21 816, 68 грн. Так, згідно з розрахунком позивача, відповідачем не було виплачено нараховану суму заробітної плати і грошова компенсація за 60 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 30 478, 65 грн, проте, згідно з наданою довідкою відповідача, сформованою за первісною документацією, така сума становить 21 816, 68 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до приписів частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки предметом позову є стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору при поданні позовної заяви, а при задоволенні позову - судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial