Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на те, що є потерпілим у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020080020000142 від 20.01.2020, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого, ч. 1 ст. 125 КК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2020 р. по справі ЄУН 331/1408/20 пр. 1-кп/331/338/2020 [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності і кримінальне провадження відносно неї закрито, цивільний позов залишений без розгляду та роз`яснено цивільному позивачу його право пред`явити аналогічний позов в порядку цивільного судочинства. Згідно даних кримінального провадження, 22 вересня 2018 року відповідачка [PERSON] заподіяла йому легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 26.10.2018 № 1332 та висновком судово-медичної експертизи від 20.02.2020 № 123/к). Відповідачка [PERSON] характеризується як вкрай конфліктна особа, про що зазначено в характеристиці з місця проживання від 04.05.2020р. Наявність тілесних ушкоджень (синці, рана на голові) завдавали йому моральних та душевних страждань, зокрема: порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунки з оточуючими його людьми. Внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень він не міг з`являтися на людях з пов`язкою на голові, а у випадку коли в цьому була необхідність, вимушений був ніяковіти під поглядами людей. Він не міг так ефективно, як раніше вирішувати побутові проблеми своєї сім`ї та виконувати свою роботу. Після вказаної трагедії він вів закритий спосіб життя, почав погано спати ночами, у нього стала занижена самооцінка як особистості, він втратив віру у справедливість, а також був змушений докладати величезні зусилля для відновлення нормальних життєвих відносин. У момент побиття він, також, переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, а головне страху за своє життя. Внаслідок неправомірних дій відповідачки [PERSON] , які полягали у побиті, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 70000 (сімдесят тисяч) гривень, які він просить суд стягнути з відповідачки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Пояснив, що 22 вересня 2018 року між ним та [PERSON] виник конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого вона нанесла йому удар палицею по голові, чим спричинила легкі тілесні ушкодження. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Артеменко Є.А. в судовому засіданні проти позову заперечували, посилались на недоведеність позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно до ч. 2 ст. 127, ч.ч. 1, 4, 7 ст. 128 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 21 жовтня 2020 року постановлено ухвалу по справі № 1-кп/331/388/2020, відповідно до якої [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності і кримінальне провадження відносно неї закрито. В мотивувальній частині ухвали суду зазначено, що: «Відповідно до обвинувального акту [PERSON] обвинувачується у тому, що 22 вересня 2018 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, вона, знаходячись на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , діючи з прямим умислом, направленим на спричинення легких тілесних ушкоджень раніше знайомому їй [PERSON] , в ході раптово виниклого конфлікту на побутовому ґрунті, усвідомлюючи та, бажаючи спричинити потерпілому тілесні ушкодження, стиснувши в правій руці палицю, нанесла потерпілому один удар в область тім`яної ділянки голови зліва. В результаті умисних дій [PERSON] , направлених на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] , останньому спричинено, згідно висновку експерта, тілесне ушкодження у вигляді рани в лівій тім`яній ділянці голови, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] , [PERSON] покинула місце вчинення злочину, а [PERSON] звернувся до лікарні. Таким чином, [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке кваліфікується як умисне легке тілесне ушкодження. 24.09.2020 року через канцелярію суду від обвинуваченої [PERSON] надійшло клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. В судовому засіданні обвинувачена [PERSON] та її захисник - адвокат Рибальченко Д.С. вищевказане клопотання підтримали, просили його задовольнити. Цивільний позов потерпілого просили залишити без розгляду, роз`яснивши потерпілому його право на звернення до суду з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства. Прокурор не заперечував проти задоволення заявленого клопотання, посилаючись на наявність законних підстав для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності та закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Потерпілий та його представник - адвокат Попова Н.В. покладали вирішення клопотання обвинуваченої на розсуд суду. Розглянувши клопотання по суті та, долучивши його до матеріалів кримінального провадження, заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, суд дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частини другої статті 284 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 року, звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за яке санкцією статті передбачене покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків. Разом з цим, інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення, вчинено нею 22 вересня 2018 року, тобто на час прийняття рішення по даному кримінальному провадженню минуло два роки, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України. Крім того, з моменту скоєння кримінального правопорушення перебіг строків давності не зупинявся та не переривався. Разом з цим, відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом. Обвинувачена [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти звільнення її від кримінальної відповідальності та надала свою згоду на закриття кримінального провадження за даних нереабілітуючих підстав. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження». Зі змісту ухвали суду від 21.10. 2020 р. вбачається, що під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КПК України є нереабілітуючою обставиною (тобто такою, яка не знімає обвинувачення, а лише звільняє особу від кримінальної відповідальності). Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні було переглянуто відеоматеріали з камер спостереження, надані позивачем, з яких вбачається, що відповідачка [PERSON] розмахуючи палицею переслідує потерпілого [PERSON] [PERSON] з цього приводу підтвердила суду, що 22 вересня 2018 року на території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] між нею та [PERSON] виник конфлікт на побутовому ґрунті, в ході якого вона переслідувала [PERSON] , розмахуючи палицею, але чи наносила вона останньому удар палицею по голові, чи ні, вона не пам`ятає. Вона бігла за [PERSON] з палицею, оскільки, він до цього заподіяв тілесні ушкодження її сину та матері. Сина він душив, а матері зламав руку. Вона припускає, що під час переслідування [PERSON] спіткнувся та впав, внаслідок чого, можливо, і отримав травму голови. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (наявність шкоди та її розмір). В даному провадженні потерпілий [PERSON] довів наявність заподіяної йому шкоди у вигляді легкого тілесного ушкодження, тоді як [PERSON] жодного належного та допустимого доказу на спростування своєї вини у завданій позивачу шкоді суду не надала. Стосовно розміру заподіяної шкоди, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім цього за ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом. Під моральною шкодою, згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 даються роз`яснення про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд визнає аргументованими доводи позивача [PERSON] щодо спричинення йому моральної шкоди внаслідок душевних страждань у зв`язку із нанесенням йому відповідачкою тілесних ушкоджень, які встановлені ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя по справі № 1-кп/331/388/2020 Так, позивач відчув фізичний біль під час ушкодження його здоров`я, переніс стресову ситуацію, також неправомірні дії відповідача потягли за собою відчуття дискомфорту через отримані травми, погіршення стану здоров`я. Таким чином, порушився звичний уклад життя позивача. Разом з тим, позивачем у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, викликаних діями відповідача, саме у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позов у цій частині вимог підлягає частковому задоволенню, враховуючи при визначені розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, принципи розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань, суб`єктивне відношення до вчиненого відповідачки, на підставі яких визначає достатнім розміром відшкодування спричиненої внаслідок вчинення кримінальним правопорушенням (проступку) моральної шкоди в сумі 15 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки. Решта позовних вимог не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial