Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] 22.11.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником сідлового тягача-Е DAF FT 95 XF430, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] та н/причіпу бортового-Е: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , а також сідлового тягача VOLVO FEI 12, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] та бортового тентованого напівпричіпу NARKO, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . За попередньою домовленістю ним передано в оренду дані транспортні засоби відповідачеві [PERSON] , але ці правовідносини оформлені договором позики грошових коштів, посвідченим 18.07.2014 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим №1645. Позивач вважає, що договір позики був укладений з метою приховання дійсного правочину про передачу в оренду транспортних засобів та є удаваним правочином. У зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним договір позики від 18.07.2014 року. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 14.01.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити. Позивач та його представник в судове засідання 25.08.2021 року, 22.10.2021 року та 07.02.2022 року не з`явилися, надали до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливість прибуття представника через службове відрядження, а також через контакт позивача із членами його сім`ї, у яких підтверджено короновірус, за станом здоров`я позивача, проте доказів причини поважності неявки суду не надано. Свідок [PERSON] в судове засідання 05.04.2021 року, 25.08.2021 року, 22.10.2021 року, 07.02.2022 року не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. Позивач, який зобов`язався забезпечити явку свідка, не забезпечив його явку. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи на стадії розгляду справи по суті. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «ЮніонАліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд вважає, що відсутні підстави вважати причини неявки у судове засідання позивача і його представника поважними, зважаючи на ту обставину, що представник позивача адвокат Канібор С.І. повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, які були узгоджені з представниками сторін, в попередньому судовому засіданні, а тому посилання на неможливість явки до суду у зв`язку із службовим відрядженням, суд поважною визнати не може. Також позивачем не надано доказів перебування його представника у службовому відрядженні, а також доказів контактування або захворювання на короновірус. За таких обставин, з врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає, що неявка позивача та його представника, свідка [PERSON] в судове засідання не перешкоджає продовженню розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Зазначила, що позов був пред`явлений з метою зупинення провадження у справі №766/16553/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Окрім того, вважала, що позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору позики грошей від 18.07.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим №1645, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, [PERSON] отримав у власність від [PERSON] грошові кошти в сумі 600000 (шістсот тисяч) грн., що еквівалентно 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США по курсу НБУ на день підписання договору. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Позичальник підтверджує факт отримання у повному обсязі позичених грошей. Сторони за цим договором домовились про те, що повернення суми позики в розмірі 600000 (шістсот тисяч) грн., що еквівалентно 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США по курсу НБУ на день підписання договору, має бути здійснено не пізніше 18.07.2015 року. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець), передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як слідує з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №761/12145/17 (провадження №61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі №369/11750/15-ц (провадження №61-21383св18). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оспорюваний договір позики нотаріально посвідчено та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; сторони в договорі стверджують, що однаково розуміють природу цього правочину, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір немає характеру фіктивного та удаваного правочину, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та своїм підписом підтвердив факт отримання грошей в позику в сумі 600 000,00 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 18 липня 2015 року. При цьому в спірному договорі позики зазначено, що позичальник [PERSON] діє за згодою дружини, що посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. Отже, суд дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про не доведення [PERSON] того, що сторони уклали спірний договір для приховання іншого правочину, а саме договору оренди транспортних засобів, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Доводи позивача про те, що ним отримано від відповідача 60000,00 грн. у якості розрахунку за користування належними йому сідловим тягачем-Е DAF FT 95 XF430, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] та н/причіпом бортовим-Е:SCHMITZ, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , а також сідловим тягачем VOLVO FEI 12, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] та бортовим тентованим напівпричіпом NARKO, державний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Суд вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором позики, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. Надані позивачем копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів: сідлового тягача-Е DAF FT 95 XF430, синього кольору, рєєстр. номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; н/причіп бортового-E: [NUMBER] , рєєстр.номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; вантажного сідлового тягача VOLVO FH 12, синього кольору, рєєстр.номер- [NUMBER] ; бортового тентованого напівпричіпу NARKO, реєстрац.номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; сідлового тягача-Е DAF FT 430, синього коліру, реєстр.номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; н/причіпу бортового-E: [NUMBER] , рєєстр. номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; сідлового тягача VOLVO FH 12, синього кольору, рєєстр. номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] ; бортового тентованого напівпричіпу NARKO, реєстрац. номер - [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , та договора, нотаріально посвідчені, оренди автомобілів: від 19.05.2008 року; 05.04.2011 року, не доводять, що при укладенні нотаріально посвідченого договору позики воля сторін була спрямована на встановлення інших правовідносин, ніж ті, які передбачені оспрюваним договором. Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довів, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором позики. З урахуванням встановлених вище обставин, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд відмовляє в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеність позовних вимог, тому заява про застосування строку позовної давності застосовуватися не може. При цьому в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed