Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 квітня 2018 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого ним було передано відповідачу грошові кошти в сумі 500\~000 грн., а останній зобов`язався повернути суму позики до 25.04.2019 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів у повному розмірі відповідачем надано розписку від 24 квітня 2018 року. Однак, у встановлений строк 25 квітня 2019 року відповідач свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, уникає контактів з ним, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 500\~000 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зокрема, зауважив, що він з відповідачем знайомий з 2014 року. Стосунки з відповідачем склалися довірливі. Приблизно за два тижні до складання розписки відповідач, знаючи , що у позивача в наявності кошти, звернувся до нього з проханням позичити грошові кошти в розмірі 500\~000 грн., пообіцявши, що поверне за рік. Оскільки позивач працює на заробітках за кордоном, така сума у нього була і, порадившись з дружиною, прийняв рішення позичити відповідачу зазначену суму грошових коштів. Вони разом ходили до нотаріусів, в тому числі до приватного нотаріуса Хвасти Мар`яни, хотіли посвідчити договір позики нотаріально, однак сума державного мита для відповідача виявилася занадто великою. Нотаріус порадила скласти між ними письмову розписку, пояснила, що цього буде достатньо і розписка буде мати таку ж юридичну силу, як і нотаріально посвідчений договір позики. 24 квітня 2018 року в приміщенні кафе «Нікіта» позивач у присутності своєї дружини передав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 500\~000 грн. до 25 квітня 2019 року, а відповідач, в свою чергу, власноручно написав розписку. Також пояснив, що рішення звернутися до суду з даним позовом прийняв 30.04.2019 року, оскільки за спливом строку позики відповідач відмовився повертати йому гроші, а розписку назвав недійсною та запропонував її викинути, оскільки позивач все одно з нею нічого не доб`ється. Восени 2021 року позивач та відповідач зустрілися відповідач пропонував передати в рахунок боргу земельну ділянку в Великоберезнянському районі, але таку пропозицію позивач відхилив, запропонувавши відповідачу самостійно продати земельну ділянку та повернути кошти. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти заявленого позову та просив суд відмовити у задоволенні такого. Зокрема, зауважив, що відповідач грошові кошти у [PERSON] не брав, розписку не писав. Наголошував, що в розписці відсутні всі елементи умов договору позики, відсутнє зобов`язання повернути грошові кошти. Наявна в розписці фраза «зобов`язуюся повернути 25.04.2019» стосується не грошових коштів, а чогось іншого, чого саме йому не відомо. Також, стверджував, що оригінал розписки від 24.04.2018 року не може слугувати належним доказом на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів 500\~000 грн., оскільки не відповідає вимогам НБУ щодо обмеження граничних сум розрахунків готівкою. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено згідно матеріалів справи, 24 квітня 2018 року [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 500\~000 грн., які останній зобов`язався повернути 25.04.2019 року, про що надав відповідну письмову розписку. Взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконав, суму боргу в розмірі 500\~000 грн. позивачу не повернув. У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана позиція висловлена Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 лютого 2021 року з розгляду справи №755/11600/18, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, 24 квітня 2018 року [PERSON] склав розписку, згідно з якою отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 000 гривень, які зобов`язався повернути 25 квітня 2019 року. Виходячи зі змісту розписки, оригінал якої наданий позивачем та досліджений в судовому засіданні, суд констатує, що за своєю правовою природою між сторонами наявні правовідносини за договором позики. Розпискою безпосередньо підтверджується факт та дата отримання відповідачем 24 квітня 2018 року від позивача грошових коштів в розмірі 500\~000 грн. та виникнення у відповідача боргового зобов`язання щодо їх повернення у строк 25.04.2019 року. Посилання представника відповідача на те, що в розписці відсутнє зобов`язання відповідача повернути 25.04.2019 року саме грошові кошти, оцінюються судом критично, оскільки такі доводи спростовуються змістом самої розписки, яка не допускає двозначного тлумачення. Крім того, відповідачем взагалі не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що 24 квітня 2018 року між сторонами виникли які-небудь інші правовідносини ніж як за договором позики. Також, суд приймає до уваги той факт, що в судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, що саме відповідач зобов`язався повернути 25.04.2019 року за розпискою від 24.04.2018 року. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи вищевказані процесуальні норми, слід зазначити, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що розписка не може вважатися належним доказом факту отримання відповідачем грошових коштів у зв`язку з її не відповідністю вимогам НБУ щодо обмеження граничних сум розрахунків готівкою, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах матеріального права. На момент виникнення спірних правовідносин чинним законодавством України не встановлено жодних обмежень щодо проведення розрахунків готівкою фізичними особами між собою за договорами позики. За приписами пункту 7 розділу ІІ Постанови Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» обмеження граничної суми до 50\~000 гривень щодо здійснення фізичними особами між собою розрахунків готівкою передбачено виключно для договорів купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 24.04.2018 року в загальній сумі 500\~000 гривень. Крім цього, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved