Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

[PERSON] в березні 2012р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя. Позовна заява [PERSON] , з урахуванням усіх уточнених позовних вимог, мотивована тим, що вона разом із відповідачем з вересня 1991р. перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому [INFO] народився їх син [PERSON] . Спільне життя у позивача та відповідача не склалось, у зв`язку з чим сторони в лютому 2012р. фактично припинили шлюбні відносини. За час спільного проживання сторони займалися підприємницькою діяльністю, задля якої набули у власність 52 транспортні засоби, зокрема причепи та напівпричепи, сідлові тягачі, самоскиди, перелік яких наведений у позовній заяві. Крім того, перебуваючи у шлюбі сторони придбали житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площадку АТП з наступними будівлями: диспетчерська А1, водонагрівальня В, вбиральня Г, навіс К та земельну ділянку по [ADDRESS] з кадастровим номером 7110400000 030030025, яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки за наступними кадастровими номерами 7110400000:03:003:0061 та 7110400000:03:003:0062, а також набули у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Враховуючи норми СК України позивач за первісним позовом вважає майно, яке було набуте в період спільного проживання із відповідачем за первісним позовом, об`єктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. При цьому позивач за первісним позовом просить розподілити спільне майно шляхом наведеного нею варіанту розподілу та визнати за нею право власності на 18 транспортних засобів, перелік яких наданий позивачем, загальною вартістю 1877038.12 грн., яка визначена на основі висновку експертів за результатами проведення комплексної судової автотоварознавчої, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 15.01.2016р. за №1584/1587/14-23, 1074-1130/15-23. Крім того просила визнати за собою право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 7110400000 080040172 та житловий будинок з мансардою та підвалом, загальною площею 195.50 кв. м., що знаходяться по [ADDRESS] . Також [PERSON] просить визнати за собою площадку АТП з наступними будівлями диспетчерська А1, водонагрівальня В, вбиральня Г, навіс К та земельну ділянку з кадастровим 7110400000:03:003:0061, що знаходяться по [ADDRESS] . У свою чергу відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] позивач просить залишити 22 транспортних засоби, перелік яких наданий позивачем, загальною вартістю 2223919.12 грн., вартість яких визначено на основі вказаної експертизи, а також житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 7110400000:03:003:0062, що знаходяться по [ADDRESS] . Крім того позивач вказує, що за період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі останні на рахунок АСМАП внесли грошові кошти в сумі 42246.40 коп., що також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач за первісним позовом просить стягнути із відповідача за первісним позовом компенсацію половини внесених грошових коштів в розмірі 21123 грн. 20 коп.. Окрім вказаного, [PERSON] наполягає, що за період судового розгляду справи відповідач за первісним позовом відчужив ряд транспортних засобів, а тому він повинен сплатити на її користь половину вартості від вказаних відчужених транспортних засобів в розмірі 522837.73 грн.. Також за підрахунками позивача за первісним позовом частка відповідача [PERSON] у спільному майні подружжя буде більшою на 111 грн., а тому позивач просить суд стягнути із відповідача грошову компенсацію в сумі 55.50 грн. У липні 2013 [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яка мотивована тим, що сторони дійсно з вересня 1991р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний в літку 2012р.. За час шлюбу сторонами по справі було набуто спільне майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , автомобіль марки Mercedes-Benz, модель ML350, д.н.з. [NUMBER] та автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. [NUMBER] . Також для благоустрою збудованого будинку по [ADDRESS] було придбано майно, а саме меблі, побутова техніка, сходи в підвал та на другий поверх будинку, акваріум та інші речі, перелік яких наведено у позовній заяві. При цьому [PERSON] наполягав, що наведений [PERSON] перелік автомобілів був придбаний саме для ведення його підприємницької діяльності, в ході ведення якої він укладав договори позики та віддавав вказані автомобілі в заставу з метою забезпечення належного виконання взятих боргових зобов`язань. Однак, у зв`язку з настанням всесвітньої фінансової кризи майже повністю занепав ринок автомобільних послуг та вантажних перевезень. Внаслідок вказаних обставин виник борг на загальну суму 5\~429 800 грн., а тому деякі транспортні засоби були передані позикодавцям в рахунок погашення вказаного боргу. Також позивач за зустрічним позовом вказував, що придбані ним автомобілі для ведення підприємницької діяльності та земельна ділянка з відповідними господарськими будівлями по [ADDRESS] не є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу, оскільки майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того вказані автомобілі були придбані за особисті кошти [PERSON] .. За цих підстав позивач за зустрічним позовом просить поділити вказане майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнавши за ним та за відповідачем право власності по 1/2 житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , а також по 1/2 житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Крім того просить визнати за собою право власності на автомобіль марки Mercedes-Benz, модель ML350, д.н.з. [NUMBER] , а за [PERSON] право власності на автомобіль марки Toyota Camry, д.н.з. [NUMBER] , а також просив провести розподіл наведеної у позовній заяві побутової техніки, меблів, сходів та акваріуму. В подальшому позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду заперечення проти зустрічного позову, у якому проти позовних вимог [PERSON] заперечувала та вказувала, що матеріали справи не містять жодних відомостей щодо наявності будь-яких обтяжень з приводу вказаної [PERSON] застави автомобілів, як і не містять належних доказів наявності заборгованості [PERSON] про які останній вказує. Крім того, [PERSON] реєстрував вказані автомобілі як за фізичною особою, відповідних звітів до Золотоніської ОДПІ про транспортні засоби, які використовуються фізичною особою підприємцем не подавав, доказів придбання вказаних автомобілів тільки за свої, особисті кошти, не надав. Крім того відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом вчиняє дії з переховування майна, безпідставно знімає транспортні засоби із обліку, передає їх у володіння інших осіб, що свідчить про наміри останнього ухилитися від поділу майна подружжя та приховати його. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] , адвокат Хороший І.В. надав суду заперечення на позовну заяву [PERSON] у якому заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] наполягаючи на тому, що наведені нею транспортні засоби, окрім автомобілів Mercedes-Benz ML350, д.н.з. [NUMBER] та Toyota Camry, д.н.з. [NUMBER] , були придбані ним виключно з метою здійснення підприємницької діяльності, більше того більша частина вказаних автомобілів була передана іншим особам в рахунок погашення боргів. Вважав, що лише житлові будинки та земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] були придбані сторонами за спільні кошти та підлягають поділу. Решта майна була придбана [PERSON] за кошти від зайняття ним підприємницької діяльності та для ведення останньої. За таких підстав вказане майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив також врахувати боргові зобов`язання [PERSON] та те, що позивач за первісним позовом просить виділити їй значну кількість саме тих автомобілів, які ним були передані іншим особам в рахунок погашення вказаних боргів. Окрім того [PERSON] просить провести розподіл транспортних засобів, які були пошкоджені в ДТП або які фізично не придатні до використання, знаходяться в непридатному стані чи продані як металобрухт. За таких підстав проведення грошової компенсації транспортних засобів неможливо, оскільки останні їх вартість вираховувалась виходячи із ринкової вартості без врахування їх придатності та фактичного стану. З таких підстав, на думку представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] необґрунтовано, без будь-яких належних доказів, виключно на власний розсуд визначає вартість майна, та проводить його розподіл на свою користь без будь-яких на те правових підстав. У судовому засіданні позивач та її представник, адвокат Гончар С.М. позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на його задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечували вказуючи підстави, аналогічні підставам, що вказані у їх позовній заяві та запереченнях на зустрічний позов. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, адвокати Сизько Б.Б. та Хороший І.В. проти задоволення первісного позову заперечували з тих же підстав, що вказані у зустрічній позовній заяві та запереченні на первісний позов. При цьому представник відповідача за первісним позовом, адвокат Сизько Б.Б. стверджував, що мирова угода, що була укладена між сторонами та ухвалу про затвердження якої скасував суд апеляційної інстанції, діє та повинна бути врахована сторонами при розподілі майна подружжя. Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань суду не надав. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що розгляд справи можливо здійснювати за відсутності третьої особи по справі. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу (серії [NUMBER] від 20.09.1991р.) сторони по справі 20.09.1991р. зареєстрували шлюб в Мітлинецькій сільській раді Гайсинського району Вінницької області, про що складено запис за №9. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 05.02.1993р.) у сторін по справі [INFO] народився син [PERSON] . 06.03.2012 р. [PERSON] подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу були виділені у самостійне провадження. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.07.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Крім того, ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. була затверджена мирова угода, укладена між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , який ухвалою суду від 06.07.2012р. був залучений до справи у якості співвідповідача. Вказаною мировою угодою сторони по справі провели розподіл спільно нажитого майна подружжя, зокрема житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , земельної ділянки по [ADDRESS] , автомобілів Mercedes-Benz ML350, д.н.з. [NUMBER] та Toyota Camry, д.н.з. [NUMBER] , а також здійснили поділ вантажних автомобілів, причепів та напівпричепів, що наведені у вказаній мировій угоді в кількості 41 шт. При цьому сторони визначили, що Золотонський МРЕЕВ має провести перереєстрацію вказаних автомобілів що виділялись у власність [PERSON] та [PERSON] із майна [PERSON] 01.02.2013р., тобто більше ніж через сім місяців після затвердження мирової угоди, після набрання ухвали законної сили, [PERSON] подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. та просив направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23.04.2013р. ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. про визнання мирової угоди сторін у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про поділ майна скасовано, справу направлено до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області для продовження розгляду. У липні 2013р. [PERSON] подав до суду вказану вище зустрічну позовну заяву у якій просив об`єднати в одному провадженні даний позов із первісним позовом [PERSON] .. Ухвалою суду від 11.07.2013р. вказану позовну заяву прийнято до сумісного розгляду. Ухвалою Золотоніського суду Черкаської області від 28.08.2014р. до участі в справі було залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за первісним позовом, як володільця транспортного засобу Iveco Turbo Dally, д.н.з. [NUMBER] , який він придбав на прилюдних торгах, які здійснювались Черкаською філією ТОВ «Укрспецторг Групп». 15.03.2016р. [PERSON] подав до суду позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності батьків і дитини та поділ спільного майна та ухвалою суду від 15.03.2016р. його було виключено з числа відповідачів за позовом [PERSON] до [PERSON] .. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14.02.2019р. позовну заяву [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності батьків і дитини та поділ спільного майна залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України. Вирішуючи позовні вимоги сторін по справі суд бере до уваги наступні докази. Як вбачається з договору купівлі-продажу будинку від 09.02.2004р., державного акту на право власності на земельну ділянку від 23.01.2008р., серії ЯЕ №633210 (Т.1 стор., 21, 22) [PERSON] придбав будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] на підставі рішення Золотоніської міської ради від 19.02.2004р. за №52-25-24 набув у власність земельну ділянку площею 0.1000 га, кадастровий номер 7110400000 08 0040172, що розташована за адресою [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказаний вище будинок з мансандрою, підвалом та погрібом, за адресою [ADDRESS] стверджується також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, що видана Золотоніським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 02.03.2012, № витягу 33363775 (Т.1 стор. 26). Як вбачається із договору купівлі продажу від 05.07.2002р. (Т. 1 стор. 23) [PERSON] придбав площадку АТП з будівлями: диспетчерська А1, клуб - А1», гараж Б, водонагрівальня В, вбиральня Г, кавіс Д, К, стоянка для ремонту-1, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.12.2002 р. (Т.6, стор. 6) [PERSON] продав [PERSON] нежилі приміщення - клуб А1», навіс Д, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Згідно з даними державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ №141578 (Т.1, стор. 20) [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 03.04.2007 року №1271 набув у власність земельну ділянку площею 0,5610 га, кадастровий номер 7110400000 03\~003 0025 що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] , після вступу в законну силу ухвали Золотонічького міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. про затвердження мирової угоди, вказану земельну ділянку площею 0,5610 га, кадастровий номер 7110400000 03\~003 0025 що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розділив на дві земельні ділянки площами 0.2805 га з кадастровими номерами 7110400000:03:003:0061 та 7110400000:03:003:0062, що стверджується доданими державними актами на право власності на земельну ділянку (Т. 3, стор. 162, 163). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, що складений Золотоніським виробничим відділком комунального підприємства « Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», № витягу 32804787 від 10.01.2012р. (Т. 3, стор. 243) [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2011, є власником будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно відповіді Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Золотоноша, Золотоніського, Драбівського та Чорнобаївського районів від 12.03.2014, за №125 (Т. 4, стор. 110-115) за [PERSON] були зареєстровані 53 транспортних засобів, серед яких сідлові тягачі, причепи та напівпричепи, д.н.з., № свідоцтв, марка, рік випуску, колів, номер кузова, шасі яких наведено в переліку. Аналогічний перелік транспортних засобів, які належали [PERSON] наведений Золотоніським ВРЕВ УДАІ УМВС у листі 06.03.2012р. за №131 (Т. 1, стор. 33-39). Відповідно до листа Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України, від 27.11.2013р., за №1/8-2/7282 (Т. 4, стор. 74), Асоціація міжнародних автомобільних перевізників України повідомила про те, що до системи МДП була внесена ФОП [PERSON] 05.04.2005р. фінансова гарантія, яка склала 42246.50 грн.. Надаючи правову оцінку вимогам сторін, їх доводам та запереченням, суд зазначає наступне. Щодо нерухомого майна. Відповідно до\~змісту ст.,ст.\~12,\~13,\~76,\~81\~ЦПК України,\~суд\~слухає цивільні\~справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в\~ст.24 Сімейного кодексу України. Статтею 22\~КпШС України,\~який був\~чинним на\~час придбання\~вказаної площадки\~АТП,\~майно,\~нажите подружжям\~за час\~шлюбу,\~є його\~спільною сумісною\~власністю.\~Кожен з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,\~користування і\~розпорядження цим\~майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За визначенням ч. 2\~ ст. 3 СК України (який набрав чинності в 2004 р., тобто діяв на час придбання більшості майна подружжя та діяв на час розірвання шлюбу та вирішення даного спору по суті) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70\~ СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ч. 1, 2\~ ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Варто також зауважити, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. Отже, поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому суд наголошує, що статтею 13 ЦПК України закріплений принцип диспозитивності, як один із головних принципів цивільного судочинства, який зводиться до того, що суд здійснює розгляд справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Отже, враховуючи вказані вище докази, суд вважає доведеними, що земельна ділянка та житловий будинок, що знаходяться по [ADDRESS] , АТП з будівлями, за виключенням тих будівель, що були відчужені за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу та дві земельні ділянки по [ADDRESS] , а також житловий будинок по [ADDRESS] є спільним майном подружжя. При цьому дві земельні ділянки по [ADDRESS] хоча й були розділені на підставі діючої мирової угоди про розподіл майна подружжя, однак вони походять від земельної ділянки, що була набута в період шлюбу сторін, а отже є спільним майном подружжя. При цьому провести запропонований [PERSON] поділ майна подружжя є неможливим, з огляду на різну вартість такого майна, його технічний стан, придатність для користування, тощо. При цьому суд зауважує, що компенсація співвласникові за майно, право власності на яке він позбавляється, можливе тільки за його згодою. Однак такої домовленості сторони за більше ніж дев`ять років не досягли. Будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не є співмірним із будинком, що знаходиться в [ADDRESS] ні за загальною площею, ні за придатністю до використання, ні за ринковою вартістю. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги один одного не визнають, доводи заперечують та спільної домовленості не досягають, а жодна із сторін ніяких дій, які спрямовані на отримання грошової компенсації не здійснила, суд

Outcome: partial