Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив суд звільнити з-під арешту майно [PERSON] , а саме: домоволодіння [ADDRESS] ), накладеного постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Соловей О.О. серії АЕ № 911604 від 21 вересня 2009 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Дніпропетровському реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 22 вересня 2009 № 9076900 реєстратором Дніпропетровської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та стрягнути з відповідача судовий збір у розмірі 908,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що йому, згідно Договору дарування від 30 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної Шевченко І.Б., реєстровий № 4-737, належить на праві власності домоволодіння [ADDRESS] (колишня назва «м. Дніпропетровськ»). 06 листопада 2008 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист №2-1853 про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини. 21 вересня 2009 року при примусового виконанні виконавчого листа № 2-1853, виданого 06 листопада 2008 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Соловей О.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , із забороною його відчуження, в тому числі і на домоволодіння [ADDRESS] . Про наявність вказаного арешту позивачу стало відомо у листопаді 2020 року, під час оформлення в органах ЦНАП довідки про склад сім`ї, оскільки до цього часу він був переконаний у закритті виконавчого провадження та зняття арешту на підставі заяви стягувача [PERSON] про повернення та залишення без виконання виконавчого листа № 2-1853, так як питання утримання дитини було урегульовано сторонами мирним шляхом. Листом Чечелівського відділу ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції було повідомлено про те, що виконавче провадження було закінчено 26 листопада 2010 року, а матеріали провадження знищено у зв`язку з чим зняти арешт немає можливості, через що позивач обмежений у своїх правах щодо розпорядження своїм майном, а тому був вимушений звернутися до суду. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 30 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шевченко І.Б., реєстровий № 4-737, належить на праві власності домоволодіння [ADDRESS] (колишня назва «м. Дніпропетровськ») (а.с. 11). Як вбачається із матеріалів справи, 6 листопада 2008 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 2-1853 про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини. 21 вересня 2009 року державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Соловей О.О. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] із забороною його відчуження, в тому числі і на домоволодіння [ADDRESS] ») (а.с. 10). З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АЕ № 911604, 21.09.2009, Красногвардійський ВДВС ДМУЮ (дільниця В-17), В-17 (а.с.12). 02.07.2021 року представник позивача [PERSON] звернулася до Начальника Чечелівського відділу ДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Сухова І.О. із адвокатським запитом про надання інформації щодо наявності або зняття арешту з усього майна, що належить [PERSON] , в тому числі на домоволодіння [ADDRESS] , накладеного 21 вересня 2009 року в рамках виконавчого провадження постановою серії АЕ 911604 державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Соловей О.О. (а.с.13-14). Як вбачається із листа Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східне міжрегіональне управління юстиції (м. Дніпро) від 14 липня 2021 року №1375 виконавче провадження було закінчено 26 листопада 2010 року, та направлено виконавчий лист за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Також згідно Наказу № 1829/5 від 7 червня 2017 Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної служби та приватними виконавцями, матеріали провадження було знищено, тому надання будь якої інформації за даним виконавчим провадження немає можливості (а.с. 15). Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно ч. 1 ст. 316, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з ч. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права, щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами, щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не були доведені обставини, які дають необхідні підстави, що зобов`язання боржник за даним виконавчим провадженням, припинені, що дає підстави для звільнення з-під арешту спірного майна, а саме: домоволодіння [ADDRESS] , як вбачається з відповіді Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східне міжрегіональне управління юстиції (м. Дніпро) від 14 липня 2021 року виконавче провадження було закінчено 26 листопада 2010 року, та направлено виконавчий лист за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Будь яких належних та допустимих доказів щодо відсутності, станом на день подачі позову, відкритих виконавчих проваджень за виконавчим листом від 6 листопада 2008 року про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, позивачем не надано. Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Однак, позивачем не було доведено, що рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, було виконано, відсутня заборгованість за даним виконавчим провадженням, а у відповіді Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східне міжрегіональне управління юстиції зазначено, що виконавчий лист направлено за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Крім того, за вказаними категоріями справ належним відповідачем є юридичні та фізичні особи, що є стягувачами за виконавчим провадженням, тобто позивачем не було залучено до участі у справі стягувача, а саме [PERSON] . Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 80 ЦПК України, передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, та недоведеність позивачем своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд залишає сплачений судовий збір за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed