Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-10 00:00:00

09 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони мають спільну дитину дочку [PERSON] , [INFO] , батьківство відповідача щодо якої було визнано за його позовом рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 28 травня 2019 року. З моменту народження дитина сторін проживає разом із позивачем, перебуваючи на її повному утриманні, у позивача наявна і друга неповнолітня дитина від її першого шлюбу. Натомість відповідач, який працює, приховує свої доходи, має борги перед банками, має нерухомість, яку на себе не оформлює, що не заважає йому будувати будинки, купувати машини, їздити на відпочинок за кордон, належного матеріального утриманні дитини не здійснює, придбав їй лише дві пари взуття взуття, спортивний костюм, два велосипеди та декілька іграшок. З часу набрання рішенням суду про визнання батьківства законної сили позивач намагалась врегулювати питання про сплату аліментів в позасудовому порядку, однак відповідач відмовився платити аліменти на дитину, вважаючи, що ним сплачено наразі набагато більше його обов`язку, не прийняв участь відповідач і у витратах на дитину при її підготовці до першого класу школи. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини сторін в розмірі 2510 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до суду. Розмір аліментів у твердій сумі і у вказаному розмірі мотивовано тим, що відповідач має можливість сплачувати такі аліменти, а також їх розмір дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме за період з 16 липня 2015 року по 01 серпня 2021 року в загальному розмірі 125715,35 гривень, а також за період з 01 серпня 2021 року по 01 вересня 2021 року в розмірі 2510 гривень, а всього 128225,35 гривень. Таку вимогу позивач мотивувала посиланням на норми ст.ст.191, 194 СК України, а також своєю претензією до відповідача в досудовому порядку від 05 серпня 2021 року. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, подав до суду відзив на позов, в якому також просив відмовити у задоволенні позову, пославшись на те, що його було визнано батьком дитини сторін за рішенням суду лише з 2019 року, а тому вимоги до цієї дати є безпідставними. До того ж відповідач піклувався про дитину із самого її народження, про що свідчить те, що з грудня 2015 року позивач разом з дитиною користується безкоштовно будинком, частина якого належить матері відповідача та право розпорядження якою (частиною будинку) має відповідач, який до того ж не заперечував проти проживання позивача у цьому будинку з іншими чоловіками, зробив у будинку ремонт за власні кошти. Також відповідач зазначив, що він протягом 2019-2020 років організував заняття дитини сторін з логопедом, записав дитину на заняття з хореографії. Вказав відповідач і на те, що саме він поніс витрати на організацію підприємницької діяльності позивача, зокрема закупку товарів, розробку методів торгівлі, оплату реклами тощо. Послався відповідач і на розписку позивача про те, що він з 2018 року платив аліменти на дитину, а також зазначив, що в період проживання дитини із ним він піклується про неї, забезпечує всім необхідним. Позивач у своїй відповіді на відзив просила суд задовольнити позовні вимог в повному обсязі, послалась на те, що визнання батьківства відповідача відносно дитини за рішенням суду в 2019 році не має значення для стягнення з нього аліментів за минулий час (до визнання його батьківства). Послалась відповідач і на те, що будинок, половина якого на підставі договору належить на праві власності матері відповідача, насправді має належати позивачу, оскільки куплений на її кошти, за які також було проведено ремонт будинку. Також позивач зазначила, що дитину до логопеда водила переважно вона, сама ж зайняття і оплачувала, а припинення занять з хореографії зумовлено незручним часом та розташуванням місця зайняття для позивача. Заперечила позивач і факт організації та оплати відповідачем підприємницької діяльності позивача, послалась на те, що розписка про отримання нею аліментів написана під психологічним тиском з боку відповідача, не відповідає вимогам щодо змісту розписок, а також недопустимість як доказу довідки голови вуличного комітету щодо періодичного проживання дитини з відповідачем. У своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що для визнання батьківства він був змушений проводити генетичну експертизу та звертатись до суду, а позивач створювала перепони у цьому, обставини придбання будинку, викладені позивачем, не відповідають дійсності. Послався відповідач і на невідповідність вимогам ДСТУ документів, наданих позивачем суду, а також на загальну надуманість та перекручування фактів позивачем щодо обставин участі відповідача у вихованні дитини. Вислухавши сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у фактичних сімейних стосунках без реєстрації шлюбу в період з 2014 по 2015 роки. [INFO] позивач народила дитину [PERSON] , первинно батьком якої було зазначено [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року по справі №199/10036/18 (провадження №2/199/139/19) задоволено позов [PERSON] , який також є відповідачем у даній цивільній справі, що вирішується, та визнано його батьком вищевказаної дитини, в зв`язку із чим внесено про нього відомості, як про батька дитини, до актового запису про народження такої дитини. Тим же рішенням змінено прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », дату народження, ім`я та по батькові дитини залишено без змін. Викладені трьома абзацами вище фактичні обставин встановлені судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджуються копією повторно виданого свідоцтва про народження, копією вищевказаного рішення суду, яке набрало законної сили 02 липня 2019 року, а отже викладені у такого рішенні фактичні обставини, а також результат розгляду цивільної справи, оформлений означеним рішенням, та його правові наслідки відповідно до ст.82 ч.6 ЦПК України є преюдиційно встановленими та не підлягають доказуванню. Також судом встановлено, що спільна дитина сторін дочка [PERSON] , щонайменше з дати визнання батьківства відповідача, постійно проживає разом з позивачем, перебуваючи на її утриманні, з відповідачем мешкає періодично лише на вихідних та канікулах, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання позивача, дитини, а також довідкою голови вуличного комітету м.\~Підгороднє, іншими матеріалами справи. Крім того, як встановлено судом з пояснень сторін, змісту їх заяв по суті спору, поданих сторонами суду доказів, і не спростовується матеріалами цивільної справи, відповідач хоча і приймає певну участь у житті спільної дитини сторін, виявляє певну турботу про її стан здоров`я та розвитку, однак належної та достатньої матеріальної допомоги саме на матеріальне (фінансове) утримання спільної дитини сторін не надає, а доходів позивача, як фізичної особи- підприємця, для самостійного утримання дитини, вочевидь, не вистачає, в позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо участі відповідача у матеріальному забезпеченні спільної дитини сторін. В той же час, відповідач є працездатною особою, належних та допустимих доказів наявності в нього інших дітей та утриманців, а також об`єктивних перешкод для сплати аліментів на дитину стороною відповідача не подано, а судом не встановлено, як і доказів звільнення позивача від сплати аліментів. Таким чином відповідач спроможний сплачувати аліменти на дитину та дружину, хоча належним чином цього не здійснює. Разом з тим, позивачем не подано суду доказів наявності та розміру доходів та витрат відповідача, придбання ним та реєстрації на його ім`я нерухомого та коштовного рухомого майна. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)\~стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до ст.194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст.187 СК України, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст.199 СК України, до досягнення нею двадцяти трьох років. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем малолітньої дитини дочки [PERSON] , [INFO] , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної матеріальної допомоги саме на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким що підлягають задоволенню, однак частково шляхом зменшення заявленого позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі з 2510 гривень до 1255 гривень. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що мінімально гарантований законом розмір аліментів на одну дитину встановлено на рівні не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є лише рекомендованим та може бути присудженим судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Позивачем заявлено до стягнення розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2510 гривень, тобто мінімальний рекомендований розмір аліментів для дитини сторін з огляду на її вік. В той же час, позивачем не подано суду жодних доказів достатності заробітку (доходу) платника аліментів для призначення такого розміру аліментів, наявності у відповідача на праві власності нерухомого та коштовного рухомого майна, розміру витрат відповідача, які перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. При цьому, відповідач в ході розгляду справи зазначив про відсутність у нього з кінця 2018 року офіційного доходу (заробітку). За таких обставин та з викладених підстав, враховуючи вік дитини сторін, бажання позивача стягувати аліменти в твердій грошовій сумі, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру аліментів до мінімального гарантованого законом, тобто 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 1255 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду 09 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, з індексацією відповідно до закону. Такий розмір аліментів, з огляду на встановлені судом фактичні обставини спірних правовідносин сторін, буде відповідати вимогам ст.182 ч.2 СК України в контексті ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача визначеного позивачем розміру аліментів за минулий час (період з 16 липня 2015 року по 01 вересня 2021 року), оскільки за змістом ст.191 ч.2 СК України присудження аліментів за минулий час можливо лише за умови доведення позивачем перед судом вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не можливість їх одержання у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Належних та допустимих доказів вжиття позивачем означених заходів суду подано не було, а надані позивачем копії двох її вимог-претензій не можуть бути прийняті судом до уваги як належні та достатні, оскільки вони датовані квітнем та серпнем 2021 року, тобто не охоплюють зазначеного позивачем періоду, за який вона просить суд стягнути аліменти за минулий час. Більш того, матеріали справи не містять доказів вручення/отримання таких вимог-претензій відповідачем, а отже доказів його ухилення від сплати аліментів. Окрім того, батьківство відповідача було визнано рішенням суду від 28 травня 2019 року, яке набрало законної сили 02 липня 2019 року, а отже в суду відсутні підстави вважати виниклим у відповідача обов`язок з утримання дитини сторін та, відповідно, ухилення від виконання такого обов`язку за період до 02 липня 2019 року. Твердження позивача про протилежне є хибним тлумаченням закону, оскільки за змістом ст.ст.18, 273 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення суду створює правові наслідки, зокрема, для сторін за загальним правилом з моменту набрання ним законної сили, а тому не може породжувати виникнення у відповідача обов`язку та, відповідно, одразу ж боргу зі сплати аліментів до цього моменту, тобто ретроактивним способом. При цьому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення ст.194 СК України, які регулюють питання стягнення аліментів за минулий час та заборгованості зі сплати аліментів, оскільки однією з обов`язкових умов для можливості застосування вказаної норми є наявність вже виниклого у відповідача обов`язку зі сплати певного розміру аліментів, встановленого на підставі договору між батьками дитини про сплату аліментів, рішення суду (видано виконавчий лист) або в порядку ст.187 СК України. Разом з тим, матеріали цивільної справи, яка вирішується, не містять жодних доказів, які б підтверджували існування вказаної обов`язкової умови, не вказує на існування такої умови і позивач. Більш того, саме в рамках розгляду даної цивільної справи і вирішується шляхом ухвалення рішення суду питання про стягування та визначення розміру аліментів, які мають стягуватись із відповідача на користь позивача на утримання спільної дитини сторін. Критично суд оцінює та не приймає до уваги твердження відповідача про неможливість навість часткового задоволення позову через належне та постійне виконання відповідачем, на його думку, свого обов`язку з утримання дитини. Вказана оцінка наведених тверджень відповідача зумовлена тим, що останнім не подано суду належних та допустимих доказів здійснення належного матеріального (фінансового) утримання спільної дитини сторін з моменту визнання судом батьківства відповідача. Ті ж докази, які фактично були подані відповідачем, дозволяють суду встановити лише певну участь відповідача в забезпеченні належного стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема її здібностей, що за змістом норм ст.185 СК України може бути оцінено судом як певна участь відповідача у додаткових витратах на дитину, що не є тотожним сплаті аліментів, не підмінює матеріальне утримання дитини, необхідне для забезпечення їй належних умов проживання, харчування, придбання одягу/взуття тощо. Задовольняючи позов частково, суд зауважує, що відповідності ст.192 ч.1 СК України сторони не позбавлені можливості згодом у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, як і не позбавлена можливості позивач звертатися до відповідача про відшкодування додаткових витрат на дітей за станом здоров`я. Крім того,

Outcome: partial