Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 13.01.2022 до Садгірського районного суду м. Чернівці із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Вказує, що надав відповідачу у позику грошові кошти у сумі 220 110, 00 грн., які відповідач, як позичальник зобов`язався повернути до 30 грудня 2021 року, на підтвердження чого долучає розписку. Зазначає, що у вказаній розписці, що становить договір позики, вказано як суму позики, так і строк її повернення. З посиланням на відповідні правові норми, у зв`язку із ухиленням відповідача від виконання зобов`язання, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 220 110, 00 грн. (а.с. 1-10). Відзив на позовну заяву від відповідача до суду на надходив. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2022 року, після отримання судом інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача по справі, було прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 10 лютого 2022 року (а.с. 13). У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися. Позивач [PERSON] скерував 10.02.2022 до суду власноручну заяву у якій підтримав позовні вимоги та просив стягнути борг, за виключенням 10 050 гривень, які були повернені відповідачем в рахунок погашення боргу, таким чином змінивши суму боргу, позовні вимоги, до 210 060 грн. Також просив стягнути із відповідача понесені ним судові витрати. Розгляд справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] 10.02.2022 скерував до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за його відсутності. Визнав позовні вимоги, за виключенням суми 10 050 грн., які сплатив позивачу у рахунок погашення боргу. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Також, згідно п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи, скеровані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно наданого позивачем оригіналу розписки від 03 грудня 2021 року, складеної у м. Чернівці, [PERSON] , [INFO] (вказані його паспортні дані), що зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , 03 грудня 2021 року отримав у борг від [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти у сумі 220 110 гривень для власних потреб та зобов`язується повернути їх у повному обсязі своєчасно до 30 грудня 2021 року. Розписка підписана [PERSON] та [PERSON] . Також у розписці містяться підписи свідків, які підтверджують факт передання грошових коштів 03.12.2021. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, а саме, що між сторонами: позивачем [PERSON] , як позикодавцем, та відповідачем - [PERSON] , як позичальником, укладено 03 грудня 2021 року договір позики грошових коштів із строком його виконання (повернення грошових коштів у сумі 220 110, 00 грн.) - 30 грудня 2021 року. Вказане не заперечувалося сторонами. Отже, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав - кошти у сумі 220 110,00 грн. [PERSON] у встановлений строк (30 грудня 2021 року) не повернув, у зв`язку чим неповернуті гроші підлягають стягненню на користь позивача у примусовому порядку, а тому суд знаходить правові підстави для задоволення позовних вимог. Разом із тим, вважаючи на той факт, що позивач змінив позовні вимоги, вказавши на те, що відповідачем сплачено 10 050 грн. в рахунок погашення боргу, що визнано відповідачем, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі 210 060 грн. (за виключенням сплачених 10 050 грн.). При цьому, суд бере до уваги те, що відповідач позов визнав, і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і тому приймає таке визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи задоволення позовних вимог, суд знаходить підстави для стягнення понесених судових витрат у розмірі 2201, 00 грн., згідно квитанції від 12.01.2022 (а.с.1) з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 16, 202, 207, 526, 530, 545, 610, 626, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10-13, 76-83, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved