Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

У липні 2021 року Тарасова-Патрай К.А. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] депозит за договорами банківського вкладу в сумі 2 136 643,30 грн. В обґрунтування позову, представник позивача зазначала, що 16 листопада 2012 року [PERSON] уклав з публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі ПАТ «КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу в сумі 20 доларів США за сплатою 4% річних строком на 12 місяців. 11 липня 2013 року - договір банківського вкладу на суму 10 000 грн зі сплатою 18% річних строком на 12 місяців. Згідно з додатком до цього договору вкладник зобов`язується кожного місяця поповнювати вклад на суму 2 000 грн. Отже станом на березень 2014 року сума вкладу складала 26 000 грн. 11 грудня 2013 року - договір банківського вкладу на суму 4 000 грн зі сплатою 20 % річних строком на 12 місяців. 17 грудня 2013 року - договір банківського вкладу на суму 8 000 доларів США зі сплатою 8 % річних на строк до 17 березня 2014 року включно. 17 грудня 2013 року - договір банківського вкладу на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10% річних на строк 12 місяців. 17 грудня 2013 року - договір банківського вкладу на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10% річних на строк 12 місяців. В кінці лютого 2014 року рахунки позивача було заблоковано у зв`язку з окупацією Російською Федерацією АР Крим. 15 травня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк». Вклади позивачу не було виплачено. Позивач неодноразово звертався до банку з вимогою розблокувати рахунки, розірвати договір та виплатити банківські вклади, однак банк відмовляв у зв`язку з припиненням діяльності на території АР Крим. Відповідно до статті 1061 ЦК України відповідач повинен за договорами банківського вкладу сплачувати проценти. Крім того, оскільки банк на першу вимогу позивача вклад не повернув, на підставі ст. 625 ЦК України він повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних за порушення невиконання зобов`язання, за період з 15 травня 2014 року до 14 липня 2021 року (день, що передує зверненню до суду). При цьому, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачене нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки є засобом майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за договорами банківського вкладу в іноземній валюті. На підставі викладеного, представник позивача просила про задоволення позову. Ухвалою судді від 27 липня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 25 жовтня 2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що представник позивача стверджує, що [PERSON] звертався до банку із вимогою повернути депозит, однак до позову не додала доказів, які б свідчили про те, що вкладник висловлював бажання розірвати договір. Крім того, 17 листопада 2014 року банк виявив факт переведення боргу за депозитним договором №SAMDN25000729893631 на нового боржника ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» та електронного додатку №1 до Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Крім того, позивач просить стягнути з банку 3 % річних ті інфляційні втрати за період з 15 травня 2014 року до 14 липня 2021 року, що становить майже 7 років. Однак, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність, тому до правових наслідків порушення зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність у три роки. З урахування наведеного, представник відповідача просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. 17 листопада 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач є загальнонаціональним банком та укладання договору з ТОВ ФК «Фінілон» не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнту. Крім того, позивач не надав згоди на переведення боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою позивача. Що стосується вимог відповідача про застосування позовної давності, то слід зазначити про те, що стаття 625 ЦК України не містить жодних відсилаючих норм, які б за своїм змістом вказували на якість часові обмеження щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат. 10 листопада 2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 15 травня 2014 року до 14 липня 2021 року є необґрунтованим, оскільки виходить поза межі позовної давності. 11 листопада 2021 року від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року залучено в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». 08 грудня 2021 року від представника позивача надійшли пояснення, в яких вказано про те, що позивач надав належні та допустимі докази того, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки щодо повернення вкладу, у зв`язку з чим наявні усі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Крім того, представник відповідача подала клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просила зупинити провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №199/3152/20. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі - відмовлено. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що 16 листопада 2012 року [PERSON] подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву №SAMDN01000730680949 на оформлення вкладу "Приват-вклад на 12 міс» зі сплатою 4% річних на суму 20 доларів США. 11 липня 2013 року [PERSON] подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву на оформлення банківського вкладу № SAMDN25000736399238, вклад "Стандарт на 12 міс", на суму 24 000 грн зі сплатою 18% річних. 11 грудня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD 00700332777600, вклад "Стандарт", на суму 4 000 грн зі сплатою 20 % річних строком на 12 місяців. 17 грудня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу SAMDNWFD0070037900400, вклад "Стандарт", на суму 8000 доларів США зі сплатою 8% річних строком на 12 місяців. 17 грудня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу SAMDNWFD0070037899200, вклад "Стандарт", на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців. 17 грудня 2013 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070037900100, вклад "Стандарт", на суму 15 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців. 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк», що є невід`ємною частиною до цього договору. 02 липня 2021 року [PERSON] подав до АТ КБ «Приватбанк» заяву, в якій просив повернути йому всі кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках АТ КБ «Приватбанк» відкритих на його ім`я. Однак АТ КБ «Приватбанк» кошти за депозитом не повернув. Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладу. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14. Встановлено, що 02 липня 2021 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення коштів за договорами банківського вкладу, чим засвідчив свій намір припинити дію договорів. Проте, АТ КБ «Приватбанк» кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання. У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За умовами укладених сторонами договорів у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. В той же час, за укладеним сторонами договорами сторони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківські дні до розірвання договору. Під час повернення вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою. Суд установив, що [PERSON] звернувся до банку із заявою про повернення банківських вкладів та повернення коштів 02 липня 2021 року. Однак позивач не надав доказів отримання відповідачем даної заяви, у зв`язку з чим у суду відсутня можливість розрахувати строк для розрахунку процентів за укладеними сторонами договорами банківських вкладів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже строком вимоги позивача в даному випадку є дата, що передувала дню звернення позивача до суду з даним позовом, а саме 14 липня 2021 року. Так, суд вважає за можливе прийняти розрахунок позивача щодо процентів за договорами банківських вкладів. Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання зобов`язання за період з 15 травня 2014 року (у зв`язку з прийняттям відповідно до Протоколу правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 травня 2014 року рішення про припинення діяльності всіх відокремлених підрозділів АТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим) до 14 липня 2021 року (день, що передує поданню позовної заяви). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексуне можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу та три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Ураховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з дати отримання банком заяви позивача про розірвання договору банківського вкладу або позовної заяви про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, плюс 2 банківські дні, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо невиплати основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Оскільки позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що він звертався до відповідача з вимогою про розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів за цими вкладами, а тому не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу до дати подання позову до суду, тому 3% річних та інфляційні втрати слід розраховувати з дати подання даного позову до суду. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат з 15 травня 2014 року не ґрунтуються на вимогах закону. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Таким чином, за договорами, що укладені сторонами, предметом яких є іноземна валюта інфляційні втрати стягненню не підлягають. Отже, стягненню підлягає 3% річних та інфляційні втрати з дати подання позовної заяви і до ухвалення рішення суду. Таким чином, 3 % річних розраховуються за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів]. Отже, за договором від 16 листопада 2013 року: №SAMDN01000730680949, вклад «Приват-вклад, 12 міс» 3 % річних становлять: 0,64 грн= (20 доларів США х 4%/100%/365 днів х214 дні); за договором від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, вклад "Стандарт на 12 міс" - 2532,82 грн = (24000 грн х 18%/100%/365 днів х 214 дні); за договором від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD00700332777600, вклад "Стандарт" - 469,04 грн = (4000 грн х 20%/100%/365 днів х 214); за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD0070037900400, вклад "Стандарт" - 469,04 доларів США (8000 доларів США х 10%/100%/365 х 214); за договором від 17 грудня 2013 року SAMDNWFD0070037899200, вклад "Стандарт" -703,56 доларів США (15 000 доларів США х 8%/100%/365 х 214); за договором від 17 грудня 2013 року №SAMDNWFD0070037900100, вклад "Стандарт" - 879,45 доларів США (15 000 доларів США х 10%/100%/365 х 214). Сума інфляційних втрат розраховується за формулою [Інфляційні нарахування] = (сума боргу) ? (сукупний індекс інфляції) / - (сума боргу). За договором від 11 липня 2013 року № SAMDN25000736399238, вклад "Стандарт на 12 міс" інфляційні нарахування становлять 1 148,70 грн = 24 000 грн х 1.04786240 - 24 000 грн; За договором від 11 грудня 2013 року № SAMDNWFD00700332777600, вклад "Стандарт", інфляційні нарахування становлять 191,45 грн = 4 000,00 x 1.04786240 - 4 000. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку, виходячи з наступного. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пап. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з пап. «а» пап. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами, суд відхиляє, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу. Крім того, суду не надано доказів, а саме: згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитними договорами на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні відповідно до положень ст. 520 ЦК України. Оскільки позивач при звільненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача 2 136 643,30 грн. До задоволення підлягають вимоги позивача в загальній сумі 1 555 563,74 грн (із розрахунку 27,3 гривні за 1 долар США за договорами, укладеними сторонами в іноземній валюті). Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року становив 2270 грн. За подання до суду позову майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, оскільки 1 % від суми 1 555 563,74 грн становить 15 555,63 грн, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 11 350 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial