Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] . Спадщину після її смерті як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняв її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Позивач як спадкоємець по заповіту своєчасно прийняв спадщину. Однак, оскільки спадкодавці не отримали при житті правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на спадкове майно. Просив суд визнати за ним право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, однак від неї надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача Боянської сільської\~ради в судове засідання не з`явився, направивши на адресу суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу в його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відповідно до довідки Боянської сільської ради № 956 від 12 травня 2021 року станом на 1990-1991 роки, до набрання чинності Закону України «Про власність», відносилося до категорії робочих дворів, головою якого був [PERSON] .. Домоволодіння зареєстровано в сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини та побудовано [PERSON] на відведеній йому для вказаної мети земельній ділянці в період шлюбу з [PERSON] .. Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови домоволодіння) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25 грудня 1972 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] дійсно були чоловіком та дружиною. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON] , то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз`яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Так, на час будівництва житлового будинку питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від\~04\~жовтня 1991\~року №\~7\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства,\~що регулює\~право приватної\~власності громадян\~на жилий\~будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. У відповідності до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв її чоловік [PERSON] , як спадкоємець по закону 1 черги, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, чим вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Боянської сільської ради № 2620 від 26 вересня 2002 року. В цей же термін інші спадкоємці від прийняття спадщини відмовились. [INFO] помер\~ [PERSON] ,\~після смерті\~якого відкрилась\~спадщина на\~вказане домоволодіння. а саме на 1/2 частку його долю в спільному сумісному майні подружжя та 1/2 частку, яку він успадкував по закону після смерті своєї дружини [PERSON] .. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно заповіту, який був складений 24 січня 2008 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Боянської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів все своє майно позивачу [PERSON] .. Спадщину після смерті [PERSON] позивач як спадкоємець за заповітом прийняв своєчасно, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи та наявними в ній довідками. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними зареєстрованих належним чином правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв своєчасно, інших спадкоємців немає, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. На підставі ст.ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved