Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-09 00:00:00

09 вересня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за вказаною адресою об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за сторонами право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку по Ѕ частині за кожним. В обґрунтування посилається на те, що вона з 10 листопада 1991 року перебуває з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. З часу реєстрації шлюбу і до 2020 року сторони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. На сьогодні вони проживають окремо, спільного побуту не ведуть, неповнолітній син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ними закінчено будівництво та введено в експлуатацію житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Виконкому Полігонівської сільської ради від 31 жовтня 2020 року за № 70 та 71. 19 квітня 2020 року виконкомом Полігонівської сільської ради було видано Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок на ім`я [PERSON] , за ним зареєстровано право власності. Крім цього, на підставі рішення Шевченківської сільської ради від 28 вересня 2018 року №32 для обслуговування зазначеного будинку з господарськими будівлями та спорудами сторонам була виділена у власність земельна ділянка (присадибна ділянка) площею 0,1405 га, кадастровий номер 4823384100:01:037:0018, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Хоча право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровані за відповідачем, майно є спільно набутим подружжям. Оскільки вона з відповідачем не може дійти згоди щодо поділу спірного нерухомого майна та розпорядитися ним, позивачка змушена звернутися до суду з позовом. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відповідно до частини 7 статті 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений судом належним чином про час і місце розгляду справи. Відзив відповідачем не подано. 22 вересня 2021 року [PERSON] до суду направлена заява, в якій вказав, що заявлені позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечує, просив справу розглядати за його відсутності (а.с. 45). З огляду на те, що доказів у матеріалах справи достатньо для ухвалення рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. 14 вересня 2021 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 08 грудня 2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду, про що постановлено судом відповідну ухвалу. На підставі ухвали суду від 31 січня 2022 року розгляд справи проводиться в заочному порядку за правилами загального позовного провадження. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів суд встановив наступне. Сторони 10 листопада 1991 року уклали шлюб, який зареєстрований Єлизаветською сільською радою Лозовського району, Молдова, актовий запис № 25, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 10 листопада 1991 року, серії [NUMBER] (а.с. 14). Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 вересня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 19 квітня 2002 року виконкомом Полігонівської сільської ради на підставі прийнятого Радою рішення від 31 жовтня 2000 року №70 та №71 на ім`я [PERSON] видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26). Зазначене також підтверджується технічним паспортом на вказаний житловий будинок, де відповідач вказаний власником. З огляду на зміст будівельного паспорту на спірний житловий будинок, а саме з дозволу на виконання будівельних робіт вбачається, що будівництво будинку розпочате 31 жовтня 1994 року та закінчене 31 жовтня 1997 року (а.с. 37,39), тобто в період перебування сторонами у шлюбі. Крім цього, [PERSON] на підставі рішення Шевченківської сільської ради від 28 вересня 2018 року за № 32 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) була виділена у власність земельна ділянка площею 0,1405 га, кадастровий номер 4823384100:01:037:0018. Право власності за ним зареєстровано 10 січня 2020 року, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 січня 2020 року № 196259594 (а.с. 25), тобто в період перебування сторонами у шлюбі. Згідно з приписами статті 5 ЦК України та пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII прикінцеві положення СК України, правовий статус майна, інших об`єктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення). Відповідно до\~статті 22\~КпШС України\~(1969\~року),\~які підлягають\~застосуванню до\~спірних правовідносин\~майно,\~нажите подружжям\~за час\~шлюбу,\~є його\~спільною сумісною\~власністю.\~Кожен з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,\~користування і\~розпорядження цим\~майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24\~КпШС встановлено,\~що майно,\~яке належало\~кожному з\~подружжя до\~одруження,\~а також\~одержане ним\~під час\~шлюбу в\~дар або\~в порядку\~успадкування,\~є власністю\~кожного з\~них. Роздільним\~майном кожного\~з подружжя\~є також\~речі індивідуального\~користування (одяг,\~взуття тощо),\~хоча б\~вони і\~були \~придбані під\~час шлюбу\~за рахунок\~спільних коштів\~подружжя,\~за винятком\~коштовностей та\~предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно з частиною 1 статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 Сімейного кодексу України. Так, статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями частини 1 статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. При цьому необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Частиною 1 статті 81, частиною 3 статті 116\~ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини 1 статті 377\~ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 1 статті 120\~ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120\~ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~16\~квітня 2004\~року №\~7\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116\~ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Враховуючи дослідженні в судовому засіданні докази та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, оскільки були збудовані та отримані в період шлюбу та проживання сторін однією сім`єю. Таким чином,\~аналізуючи досліджені\~в судовому\~засіданні докази\~їх сукупності,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги щодо визнання права власності на Ѕ житлового будинку та земельної ділянки за позивачкою підлягають задоволенню, оскільки це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, належить їм у рівних частках. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved