Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що старший лейтенант\~ [PERSON] , будучи військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , біля 15 години 30 хвилин 21 лютого 2016 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у казарменому приміщенні в класі підготовки офіцерів військової частини [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , під час проведення неповного розбирання пістолету Макарова серії [NUMBER] не витягнув магазин з основи рукоятки, опустив перевідник вогню донизу, відвів затвор у заднє положення, при цьому дослав набій в набійник, попередньо не оглянувши та не перевіривши наявність в ньому боєприпасу, провів контрольний спуск курка з бойового взводу вказаного пістолету та здійснив постріл в область правої сторони черевної порожнини [PERSON] , чим порушив правила поводження зі зброєю та спричинив [PERSON] тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року у справі №168/431/17 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою \~статті 414 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності, а цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Вказуючи, що в результаті злочину йому встановлена інвалідність І групи, він прикутий до інвалідного візка, поніс витрати на тривале лікування, у зв`язку з чим йому заподіяно майнову та моральну шкоду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 32490 гривень на відшкодування майнової шкоди та моральну шкоду у розмірі, що еквівалентний 288 мінімальних заробітних плат на момент вирішення справи, а також витрати на правову допомогу в розмірі 20000 гривень. Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року поданий відповідачем [PERSON] відзив на позов від 08 грудня 2021 року (а. с. 53-56) на підставі статті 126 ЦПК України залишено без розгляду (а. с. 59). У судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а. с. 77), клопотань не подавав. У заявах від 30 листопада та 14 січня 2021 року вказував, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності у зв`язку з тим, що за станом здоров`я не має можливості брати участь у судовому засіданні (а. с. 47, 67). Відповідач та його представник у судовому засіданні позов у частині стягнення майнової шкоди визнали повністю, а моральної шкоди частково на суму 100000 гривень, оскільки розмір моральної шкоди (288 мінімальних заробітних плат), який просив стягнути позивач, вважають значно завищеним та таким, що не відповідає принципу розумності та справедливості. Заперечували щодо стягнення витрат на правовому допомогу у розмірі 20000 гривень у зв`язку з тим, що такі не підтверджені належними доказами та є неспівмірними з часом, витраченим адвокатом на надання правової допомоги та виконання відповідних робіт. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Частиною першою\~статті 11 ЦК України\~встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Частиною першою статті 1166\~ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В силу частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що\~старший лейтенант\~ [PERSON] , будучи військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , біля 15 години 30 хвилин 21 лютого 2016 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у казарменому приміщенні в класі підготовки офіцерів військової частини [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , під час проведення неповного розбирання пістолету марки ПМ серії [NUMBER] не витягнув магазин з основи рукоятки, опустив перевідник вогню донизу, відвів затвор у заднє положення, при цьому дослав набій в набійник, попередньо не оглянувши та не перевіривши наявність в ньому боєприпасу, провів контрольний спуск курка з бойового взводу вказаного пістолету та здійснив постріл в область правої сторони черевної порожнини [PERSON] , чим порушив правила поводження зі зброєю та спричинив [PERSON] тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 22 квітня 2021 року у справі № 168/431/17, що набрала законної сили, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою \~статті 414 КК України, на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності, а цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Пістолет марки ПМ (серійний номер [NUMBER] ), з якого відповідач [PERSON] здійснив постріл у позивача, повернуто військовій частині [NUMBER] (а. с. 9-11). За змістом частини шостої статті 82 ЦПК України ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена ухвала, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У судовому засіданні відповідач підтвердив викладені в ухвалі суду від 22 квітня 2021 року обставини вчинення кримінального правопорушення та пояснив, що 21 лютого 2016 року перебував у наряді зі зброєю, після обіду в класі підготовки офіцерів військової частини [NUMBER] виконував наказ командира по проведенню навчання військовослужбовців з розбирання пістолету марки ПМ, під час якого через власну недбалість здійснив постріл у позивача, внаслідок чого йому було заподіяно тілесні ушкодження. Як видно зі змісту ухвали суду від 22 квітня 2021 року, дії [PERSON] органом досудового розслідування були кваліфіковані за частиною першою статті 414 КК України порушення правил поводження зі зброєю. Вказане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби військових кримінальних правопорушень (розділ ХІХ Кримінального кодексу України). Статтею 1177\~ЦК України\~передбачено,\~що шкода,\~завдана фізичній\~особі,\~яка потерпіла\~від кримінального\~правопорушення,\~відшкодовується відповідно\~до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Згідно з вимогами частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. За змістом частини другої\~статті 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Органами, які здійснюють управління військовим майном, згідно зі статтею 1\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»\~Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних сил України, зокрема у разі їх розформування. Згідно зі\~статтею 3\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна. Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»). За змістом частини другої статті 14 Закону України\~«Про Збройні\~Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Частиною першою статті 137\~Господарського кодексу\~України визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Згідно зі статтею 5\~Закону України\~«Про господарську\~діяльність у\~Збройних Силах\~України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони і несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187\~ЦК України за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №592/4160/17, від 12 червня 2019 року у справі № 285/1155/17, від 14 лютого 2020 року у справі № 640/7219/17. За таких обставин справи та відповідно до зазначених вище положень закону, виходячи з того, що належним відповідачем у цій справі є військова частина [NUMBER] ,\~оскільки саме на неї покладений законом обов`язок відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок порушення правил поводження зі зброєю військовослужбовцем цієї військової частини [PERSON] під час виконання ним службових обов`язків, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу на те, що у клопотанні від 30 листопада 2021 року (а. с. 47) позивач вказував, що з процесуальними правами і обов`язками ознайомлений, скористався правом на розгляд справи за його відсутності, представника до участі в справі не залучав і під час судового розгляду відповідно до вимог статті 51 ЦПК України клопотання про заміну відповідача не подавав, а суд позбавлений можливості в контексті положень процесуального законодавства з власної ініціативи залучити чи замінити відповідача. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у розглядуваній справі відсутні підстави для прийняття визнання відповідачем позову, про що він заявив у судовому засіданні, оскільки таке визнання суперечить закону, а позивач має право звернутися з позовом до належного відповідача у встановленому законом порядку з урахуванням судової практики, сформованої Верховним Судом. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат судом не здійснюється. На підставі викладеного, статей 11, 22, 23, 1166, 1167, 1172, 1177, 1187 ЦК України,\~Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України\~«Про господарську\~діяльність у\~Збройних Силах\~України» та

Outcome: dismissed