Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «КиївЗНДІЕП», в якому просив визнати незаконним наказ №91к від 22.06.2012 ПАТ «КиївЗНДІЕП» у зв`язку із відсутністю формулювання причини звільнення [PERSON] в наказі; визнати, що звільнення [PERSON] відбулося за власним бажанням з поважних причин згідно ст. 38 КЗпП України; зобов`язати ПАТ «КиївЗНДІЕП» змінити формулювання звільнення позивача «за власним бажанням» згідно ст. 38 КЗпП України на «звільнення за власним бажанням і зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку, ст. 38 КЗпП України». В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що наказ №91к від 22.06.2012 ПАТ «КиївЗНДІЕП» про звільнення є незаконним у зв`язку із відсутністю формулювання причини звільнення в наказі. Ухвалою судді від 14.01.2019 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених в позові. Крім того, просив застосувати строки позовної давності, оскільки вважає, що позивачем пропущено строк передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» з 01.07.2010 по 25.06.2012. На підставі наказу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» від 22.06.2012 №91к позивача було звільнено з 25.06.2012 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП. Підставою для звільнення [PERSON] є телеграма яку [PERSON] направив на адресу ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» в період часу коли він знаходився у черговій відпустці. Як вбачається з телеграми Позивача якою [PERSON] повідомив ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» про своє бажання звільнитися, за власним бажанням від 22.06.2012 не зазначено жодних поважних причин які передували звільненню. Відповідно до п. 2.26. наказу Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту населення № 59 від 29.07.93 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Отже, при звільненні з поважних причин на підставі ст. 38 КЗпП України зазначається поважна причина звільнення, додаються відповідні докази такої поважності на підставі якої видається наказ про звільнення в якому зазначаються підстава звільнення як то ст. 38 КЗпП України та зазначаються поважні причини. З наказу про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України від 22.06.2012 вбачається, що позивача було звільнено за власним бажанням без жодних зазначень поважних причин, що відповідає дійсності встановленій на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 126 ЦПК України передбачає наслідки про пушення строків звернення до суду. Так, відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків передбачених цим кодексом. Відповідно до ч 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінючі зібрані по справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, оскільки строк позовної давності сплинув 25.07.2012 (відмітка у трудовій книжці позивача 25.06.2012), в той час як позовна заява подана поза її межами, 14.01.2019, що є підставою для відмови у позові. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску встановленого строку позовного давності позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed