Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

03.12.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Малоснітинської ЗДО «Веселка» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновити позивача на роботі, посилаючись на те, що з 07.02.2017 року перебуває у трудових відносинах з Малоснітинським ДНЗ «Веселка» та займає посаду підсобного робітника. Наказом № 104 к/тр Малоснітинського ДНЗ «Веселка» від 17.11.2021 року її відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Як вказує позивач, ні в її трудовому контракті, ні в її посадовій інструкції чи в будь-якому іншому документі, підписаному між сторонами, такого зобов`язання з боку позивача немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Вважає, що наказ про відсторонення її від посади є незаконним та таким, який підлягає скасуванню. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 02.02.2022 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому, представник позов не визнає в повному обсязі, вважає його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Дійсно, сторони перебувають у трудових відносинах. Наказом директора Малоснітинської ЗДО «Веселка» Факстівської міської ради Київської області № 104-к/тр від 17.11.2021 року відсторонено від роботи підсобного працівника [PERSON] , яка ухиляється від щеплення проти COVID-19. Виданню наказу передувало вручення позивачу акту, в якому роз`яснено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Як зазначає представник, оскільки позивач є працівником закладу дошкільної освіти, які включені до переліку працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого КМУ та оскільки, позивач відмовилася від щеплення, а тому відповідач зобов`язаний був відсторонити [PERSON] від роботи. Спірний наказ видано з дотриманням вимог чинного законодавства, з відображенням правових підстав відсторонення позивача. Вважають, відсутні підстави для скасування спірного наказу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що Наказом № 32-К від 29.08.2017 року [PERSON] призначено на посаду підсобного робітника з 01.09.2017 року по 31.08.2018 року до Малоснітинського ДНЗ «Веселка». В подальшому Наказом № 103 від 01.09.2018 року позивач переведена на посаду підсобного робітника постійно. Наказом в.о. директора Малоснітинського ЗДО «Веселка» Фастівської міської ради Київської області № 104/к/тр від 17.11.2021 року «Про відсторонення від роботи працівників не вакцинованих проти COVID-19», відсторонено від роботи підсобного робітника Малоснітинського ЗДО «Веселка» [PERSON] , яка ухиляється від профілактичних щеплень проти COVID-19. Згідно Акту № 4 від 05.11.2021 року, вбачається, що [PERSON] було роз`яснено, про те, що з 08.11.2021 року в.о. директора Малоснітинського ЗДО «Веселка» зобов`язаний відсторонити від роботи працівників Малоснітинського ЗДО «Веселка», які відмовляються або ухиляються від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Виняток становлять особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення обов`язкових профілактичних щеплень та надали висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. З даним актом 17.11.2021 року [PERSON] ознайомилася, однак проти даного акту заперечила. Згідно із ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 46\~Кодексу законів\~про працю\~України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб»\~від 6\~квітня 2000\~року №\~1645-III (далі Закон) встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними\~інфекційних хвороб,\~підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних\~інфекційних хвороб.\~У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким чином, статтею 12 вказаного Закону до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Згідно зазначеного\~закону\~хвороба COVID-19 ні є інфекційною. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~27\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 9\~грудня 2020\~року №\~1236 (в редакції, чинній на 10 грудня 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб"та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Підставою для відсторонення [PERSON] від виконання трудових обов`язків є\~ оскаржуваний наказ винесений в.о.директора Малоснітинського ЗДО «Веселка» на підставі, статті 46 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Згідно з Наказом МОЗ від 04.10.2021\~№2153\~"Про\~затвердження Переліку\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням" на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказаньдо проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженогонаказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакціїнаказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Відповідно до п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби "COVID-19", спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами та доповненнями) керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1. контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 № 2153; 2. відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46\~Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12\~Закону України\~"Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб" та частини третьої\~статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3. взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першоїстатті 94\~Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Таким чином, з аналізу наведених норм убачається, що працівники, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, мають бути відсторонені від роботи у разі встановлення керівником підприємства, установи, організації факту відмови таких працівників від проходження щеплення або ухилення їх від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, за відсутності у цих працівників медичних протипоказань. В силу ч.5-7 ст. 12 Закону України\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» медичні працівники, які проводять профілактичні щеплення, повинні мати відповідну підготовку з питань їх проведення та зобов`язані надати об`єктивну інформацію особам, яким проводиться щеплення, або їх законним представникам про ефективність профілактичних щеплень та про можливі поствакцинальні ускладнення. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що протипоказання до вакцинації можуть встановлюватися сімейним або лікуючим лікарем та мають бути підтверджені відповідним висновком про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості, особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. З огляду на вказане можна зробити висновок про те, що установлення факту наявності в особи медичних протипоказань проти щеплення або проти конкретної вакцини потребує певного часу. Відповідачем не подано суду належних доказів того, що позивач заздалегідь повідомлялася роботодавцем про обов`язок подання доказів проходження вакцинації або інших медичних документів, які у тому числі підтверджують наявність медичних протипоказань проти щеплення. Крім того як вбачається з наданих письмових доказів на час винесення Акту № 4 від 05.11.2021 року, про роз`яснення [PERSON] , про те, що з 08.11.2021 року в.о. директора Малоснітинського ЗДО «Веселка» зобов`язаний відсторонити від роботи працівників Малоснітинського ЗДО «Веселка», які відмовляються або ухиляються від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Виняток становлять особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення обов`язкових профілактичних щеплень та надали висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 6759 та Інформаційними довідками з електронної системи охорони здоров`я: медичний висновок № 4Т8Х-4НЗМ-К8МХ-А2КК від 08.11.2021 року та медичний висновок № 2АНА-6ВАТ-4Е;»-ТХНА від 12.11.2021 року. Також, суд звертає увагу на те, що проходження процедури вакцинації, у тому числі виявлення медичних протипоказань, вимагає певного часу. Зважаючи на те, що з Актом № 4 від 05.11.2021 року [PERSON] була ознайомлена 17.11.2021 року в день винесення Наказу № 104/к/тр про її відсторонення, при цьому у оспорюваному наказі відсутні відомості з якої дати відсторонили позивача від виконання трудових обов`язків і на який період відбулося відсторонення. Отже, у Акті № 4 від 05.11.2021 року відповідач визначив строк, недостатній для реального фактичного виконання такої вимоги, як проходження вакцинації або надання іншого медичного висновку. Зокрема, роботодавцем не урахований час, необхідний позивачу для проходження медичного огляду напередодні щеплення, консультації сімейного лікаря, за необхідності\~медичного обстеження, а зважаючи, що позивача було ознайомлено з даним актом в день її відсторонення тобто не надано взагалі терміну для виконання . Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст.\~27\~Закону України\~«Про забезпечення\~санітарного та\~епідемічного благополуччя\~населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відповідачем не було надано суду достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч. 6 ст.\~12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення. Наданий Акт № 4 від 05.11.2021 року, про роз`ясненя, про те, що з 08.11.2021 року в.о. директора Малоснітинського ЗДО «Веселка» зобов`язаний відсторонити від роботи працівників Малоснітинського ЗДО «Веселка», які відмовляються або ухиляються від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Виняток становлять особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення обов`язкових профілактичних щеплень та надали висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не є документом який підтверджує факт відмови від обов`язкового профілактичного щеплення позивачем. Стороною відповідача не подано також жодного доказу того, що позивач заздалегідь повідомлявся роботодавцем про обов`язок подання доказів проходження вакцинації або інших медичних документів, які у тому числі підтверджують наявність медичних протипоказань проти щеплення. Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу без зазначення дати та періоду відсторонення, а також обґрунтування причин відсторонення є порушенням вимог Статі 46 Кодексу законів про працю України, частин другої та шостої статті 12\~Закону України\~«Про захист\~населення від\~інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституціїі належить до основних прав і свобод людини та громадянина. За статтею 64\~Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією. Зокрема, пунктом 1статті 92\~Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив: п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зістаттею 64\~Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статями 4,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 Конституції України. Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статям 1,3,6,8,19,64 Конституції України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1статті 92\~Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції). Відповідно до пункту 2 статті 116\~Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами. Частинами другою, третьою, шостою статті 10\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Оскільки наказ про відсторонення позивача прийнято у спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92\~Конституції та\~статті 12 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд доходить висновку про необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43,64,92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти респіраторної хвороби COVID-19. За таких обставин, вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу відповідача № 104 к/тр від 17.11.2021 року про відсторонення від роботи працівників виданого в.о.директора Малоснітинського ЗДО «Веселка`ї про відсторонення позивача від роботи підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення її від роботи та поновити її на роботі. Разом з тим, тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) в даній справі за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. З врахуванням викладеного суд дійшов переконання, що вимога позивача про поновлення позивача у виконанні трудових обов`язків не підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~Щодо вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати слід зазначити, що на порушення\~ст. 46 КЗпП\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останньої про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10\~постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення\~статті 46 КЗпП України\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином,\~у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати. Також, у суду відсутні відомості про робочий час позивача за останні два місяці перед відстороненням, тому суд не в змозі робити розрахунок середнього заробітку за час відсторонення від посади. Приймаючи до уваги вимоги заявленого позову про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи слід відмовити. \~ \~ \~ \~Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом України «Про судовий збір». Згідно п.3 ч.1,ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір»\~ позивач у справі підлягає звільненню від сплати судового збору під час розгляду справи, оскільки предметом позову у цій справі є захист трудових прав позивача. В силу ст.\~141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України\~«Про судовий\~збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовна вимога немайнового характеру про визнання незаконним наказу задоволена, а позивач звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial