Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-07 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 вересня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності. В обгрунтування позовних вимог представник позивача у позовній заяві посилався на те, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини увійшло наступне нерухомк майно за адресою [ADDRESS] : 10/300 житлового будинку А-1 загальною площею 131,7 кв.м. та житловий будинок Б-1 з прибудовою Б1-1, загальною площею 56,2 кв. м. [PERSON] 16 березня 2021 року, в межах шестимісячного строку після смерті спадкодавця звернулась із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса ДМНО Камеко Т.П. від 16 липня 2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить помилкові і суперечливі записи. Зважаючи на суперечливі записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також пов`язану з такими записами неможливість оформлення права власності [PERSON] в порядку спадкування, необхідність припинення права власності інших осіб на частки будинку Б-1, позивач була вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 10 вересня 2021 року указану позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. У встановлений судом строк позивачем було усунуто недоліки, після чого ухвалою суду від 21 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи за відсутності відповідачів, наполягав на ухваленні рішення по справі для захисту права власності позивача та недопущення порушення строків і затягування судового розгляду. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею після смерті свого батька спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , про що 21 листопада 2020 року складено відповідний актовий запис №1532 та видане свідоцтво про смерть серія [NUMBER] . До складу спадщини увійшло нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , а саме: 1) 10/300 житлового будинку А-1 загальною площею 131,7 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м., літ. а-1 житлова прибудова, літ. а5-1 тамбур, літ. А2-1 житлова прибудова, літ. Г погріб зі входом, літ. О сарай, літ. П сарай, літ. С сарай, літ. Т вбиральня, літ. У душ, літ. Ф сарай, літ. Ч гараж з оглядовою ямою, споруди №2, 4, 5, 6, 7, 8, 10, мощіння І, ІІ, ІV (далі також будинок А-1); 2) 1/1, тобто, в цілому, житловий будинок Б-1 з прибудовою Б1-1 жилою площею 33,8 кв.м., загальною площею 56,2 кв.м., душів Щ та Х, вбиральні Ц, погребу Ю та Я, сараю Е, огорож №1, 3, 9, 11, мощіння ІІІ, розташованих на земельній ділянці площею 468 кв.м. (далі також будинок Б-1). Вищевказані об`єкти нерухомості належали [PERSON] на підставі рішень Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Рішенням у справі №2-11599/10 від 09.08.2010, яке набрало законної сили 19.08.2010, суд, крім іншого, за спадкодавцем [PERSON] визнав право власності на житловий будинок Б-1 з прибудовою Б1-1 жилою площею 34,1 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м., души Щ та Х, вбиральну Ц, погреби Ю та Я, сарай Е, огорожі №1, 3, 9, 11, мощіння ІІІ в домоволодінні по [ADDRESS] . З урахуванням змін площ згідно довідки експерта з технічної інвентаризації від 13.03.20218, житловий будинок Б-1 має житлову площу 33,8 кв.м., загальну площу 56,2 кв.м. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-7386/2011 від 15.11.2013, яке набрало законної сили 26.11.2013, суд ухвалив виділити належне [PERSON] нерухоме майно у домоволодінні по [ADDRESS] та складається з житлового будинку Б-1 з прибудовою Б1-1 жилою площею 34,1 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м., душів Щ та Х, вбиральні Ц, погребу Ю та Я, сараю Е, огорож №1, 3, 9, 11, мощіння ІІІ, розташованих на земельній ділянці площею 468 кв.м. у самостійне домоволодіння. Цим же рішенням суд змінив частки співвласників на нерухоме майно, що складається з житлового будинку А-1 з прибудовами житлова площа 60,7 кв.м., загальна площа 131,7 кв.м. (з урахуванням виправленої описки щодо житлової та загальної площ згідно ухвали суду від 17.11.2017, яка набрала законної сили 23.11.2017), гаражу Ч з оглядовою ямою з належними йому погребом Г, сараїв О, С, П, Ф, вбиральні Т, душа У, споруд №2, 4, 5, 6, 7, 8, 10, мощіння І, ІІ, ІУ та встановити їх у розмірі 40/300 частки за [PERSON] , якому належить майно згідно свідоцтва про право на спадщину від 30.01.2007 року, та по 10/300 частки кожного за [PERSON] , [PERSON] , яким належали частки цього майна згідно рішенню Жовтневого районного судом м. Дніпропетровська від 25.01.2010 року. \~ \~ \~ \~ [PERSON] 16 березня 2021 року в межах шестимісячного строку після смерті спадкодавця звернулась із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. від 16.07.2021 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить помилкові і суперечливі записи. Так, 17.09.2018 реєстратором Дніпровської РДА Дніпропетровської області Леоновою Д.О. було зареєстроване право власності спадкодавця на 10/300 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Підставою права власності вказані вищезгадані рішення суду, а також матеріали експерта з технічної інвентаризації. Отже, зважаючи на рішення суду, за спадкодавцем мало бути зареєстроване право власності на 10/300 частин будинку А-1. Разом з тим, нотаріус зазначила, що Державний реєстр взагалі не містить реєстрації права власності спадкодавця на будинок Б-1 в цілому. Крім того, будинок Б-1 зазначений разом з будинком А-1 в документі про право власності [PERSON] в розмірі 40/300 частин, що прямо суперечить вищезгаданим рішенням суду, оскільки на відповідні ідеальні частини був поділений лише будинок А-1. Так само відповідно до матеріалів справи будинок Б-1 разом з будинком А-1 зазначений як об`єкт права власності в свідоцтві про право власності в порядку спадкування, оформленому на [PERSON] , що так само суперечить рішенням суду в частині будинку Б-1. Записи Державного реєстру прав власності на нерухоме майно свідчать, що первісна реєстрація прав в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на домоволодіння по [ADDRESS] на підставі вищезгаданих рішень суду відбулась 17.09.2018. Суд погоджується з доводами позивача, що при здійсненні і формуванні записів в Державному реєстрі були допущені істотні помилки, що потягнули за собою в підсумку відмову в отримані позивачем свідоцтва про право на спадщину. Так, замість двох окремих об`єктів будинку А-1 і будинку Б-1, що мають бути в окремих розділах реєстру, в актуальному розділі «Опис об`єкта» зазначені одночасно обидва будинки як один об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1665952112101. В тому ж розділі «Опис об`єкта» перелічені власники будинку А-1 із зазначенням часток, а також вказаний спадкодавець [PERSON] як власник будинку Б-1 в цілому. Такі записи існують в Державному реєстрі всупереч чинним рішенням Жовтневого районного суду у справі №2-11599/10 від 09.08.2010, та справі №2-7386/2011 від 15.11.2013. Розділ «Опис об`єкта» не може включати по своїй суті інформацію про власників такого об`єкта, оскільки такі дані зазначаються в іншому розділі Державного реєстру «Актуальна інформація про право власності». Таким чином, під реєстраційним номером 1665952112101 Державний реєстр містить опис неіснуючого об`єкта нерухомого майна. Наведене підтверджується також тим, що в описі об`єкта наведені неактуальні дані [PERSON] вже не є власником нерухомості за цією адресою, його 40/300 перейшли у власність [PERSON] на підставі виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. свідоцтва про право власності від 22.04.2019 (реєстр. №760). В частині права власності [PERSON] навпаки опис об`єкта взагалі був відкоригований шляхом зміни інформації про власника 240/300 частин: [PERSON] замінена на [PERSON] . Таким чином, згідно вищезгаданих чинних рішень суду будинки А-1 і Б-1 мають бути вказані під різними реєстраційними номерами як різні об`єкти нерухомого майна. Їх зазначення під одним номером призвело до протиправного позбавлення спадкодавця права власності на будинок Б-1 в цілому, а також до безпідставного виникнення права власності на частку будинку Б-1 у [PERSON] (240/300 часток) та [PERSON] (40/300 часток), а також формально у [PERSON] (10/300 часток), хоча первісні правовстановлюючі документи рішення суду свідчать про наявність часток лише відносно будинку А-1, а будинок Б-1 в цілому був визнаний власністю спадкодавця [PERSON] . Зважаючи на суперечливі безпідставні записи в Державному реєстрі, а також пов`язану з такими записами неможливість оформлення права власності позивачем в порядку спадкування, необхідність припинення права власності інших осіб на частки будинку Б-1, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. Іншого способу поновлення та визнання прав позивача не існує. Дослідивши матеріали справи, в тому числі інформацію про право власності [PERSON] , нотаріальну справу щодо оформлення права власності [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. Частина друга вказаної статті визначає, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до частини третьої цієї ж статті розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, що містять 1) відомості про нерухоме майно та його ціну (вартість), 2) право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3) інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, а також ціну (вартість) таких речових прав чи розмір плати за користування чужим нерухомим майном; 4) обтяження речових прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень. Згідно наведених положень чинного законодавства частина розділу Державного реєстру прав відомості про нерухоме майно є окремою, містить опис об`єкту нерухомого майна і не може містити даних про право власності на об`єкт. Інформація про права на об`єкт нерухомого майна повинна міститись в інших частинах розділу. В даному ж випадку права в неактуальному і помилковому вигляді містяться як в розділі з описом майна, так і в розділі про права власності. Фактично об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] , опис якого міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, має бути поділений на два окремих об`єкта відповідно до чинних правовстановлюючих документів. Це тягне за собою необхідність закриття помилково сформованого розділу в Державному реєстрі прав щодо такого об`єкта. Відповідно до положень статті 14 Закону розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна. У разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. На кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, а також присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів. Відомості про речові права, обтяження речових прав щодо об`єкта, що поділяється, або при виділі частки з цього об`єкта одночасно з відкриттям розділів Державного реєстру прав на кожний новостворений об`єкт переносяться до таких розділів. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права, обтяження речових прав не поширюються на всі новостворені об`єкти нерухомого майна, відомості про такі права, обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об`єктів, яких вони стосуються. Частина сьому статті 14 Закону визначає, що у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно в разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. В даному випадку необхідність рішення суду про закриття розділу у Державному реєстрі прав є похідною вимогою від позовних вимог про визнання та припинення прав власності на об`єкти нерухомого майна. Позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування заявлені у зв`язку з неможливістю оформити спадщину в нотаріальній конторі, оскільки, крім вищенаведених суперечностей, відсутня належна реєстрація прав власності спадкодавця в Державному реєстрі прав, і позивач не має іншого засобу захисту прав, ніж звернення до суду з позовом. Необхідність закриття розділу в Державному реєстрі прав та розподілу часток власності в будинку А-1 пов`язані із необхідністю впорядкування та приведення інформації про права власності на об`єкти нерухомого майна у відповідність до рішень суду. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається. Враховуючи наведені помилки і невідповідності в Державному реєстрі прав, на момент подання цього позову існує триваюче порушення права власності позивача, яке потребує судового захисту. Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивач з огляду на статтю 1261 ЦК України відноситься до першої черги спадкоємців як донька спадкодавця. Позивач прийняла спадщину у відповідності до положень статей 1268-1270 ЦК України шляхом подання заяви у шестимісячний строк, що є належною підставою для вимог про визнання права власності, оскільки за ч.5 ст. 1269 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вона довела наявності підстав для набуття нею права власності на нерухоме майно, а також наявність підстав для виправлення помилок, дотримання чинних судових рішень та відповідного перерозподілу часток у правах власності, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Суду застосовується українськими судами як джерело права. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права. Вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1 Конвенції; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. Конвенція в ст. 1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті ст. 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing possessions), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)). Положення ст. 1 Першого протоколу містить принцип мирного володіння майном, підстави позбавлення майна і умови правомірного втручання у право на мирне володіння майном, визнає за державами право контролювати використання майна за наявності для цього певних умов. Критерії, які слід оцінювати на предмет правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний інтерес»; чи є втручання в право на мирне володіння майном пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою розсуду з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Брумареску проти Румунії»). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Як також наголосив Європейський суд в рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Принцип «належного урядування» передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I; «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII; «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72; «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51). У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не можуть мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, п. 70). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що само собою суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74). Зокрема, на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74; «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128; «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Застосовуючи практику ЄСПЛ та положення Конвенції, суд в цій справі приходиться до висновку, що право позивача підлягає захисту шляхом виправлення помилки, допущеної при внесенні записів про право власності та про об`єкт такого права до державних реєстрів. Принцип остаточності судових рішень підлягає захисту в тій частині, як стосується двох рішень національних судів (Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська), які стосувались прав спадкодавця [PERSON] : у справі №2-11599/10 від 09.08.2010, яке набрало законної сили 19.08.2010 про визнання за спадкодавцем [PERSON] права власності на житловий будинок Б-1 з приналежними будівлями в домоволодінні по [ADDRESS] , а також рішення у справі №2-7386/2011 від 15.11.2013, про виділ належне [PERSON] нерухоме майно у самостійне домоволодіння та про відповідну зміну часток співвласників. Пізніші записи до державних реєстрів про права власності відповідачів свідчать про помилкове непропорційне втручання в право власності спадкодавця [PERSON] та, відповідно, його спадкоємця позивача [PERSON] на будинок Б-1 з приналежними будівлями та безпідставну зміну чинних судових рішень у не передбачений законом спосіб. Відповідно, припинення прав власності відповідачів на майно в частині будинку Б-1 з приналежними будівлями не призведе до жодного непропорційного втручання в їхнє прав власності, оскільки такого права не виникало, формальне існування прав власності відповідачів на майно в частині будинку Б-1 з приналежними будівлями суперечить праву позивача, припинення прав власності відповідачів необхідне для виправлення допущених помилок. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved