Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

У грудні 2020 року військові частина [NUMBER] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої державі військовослужбовцем під час проходження військової служби, згідно з яким просили суд: стягнути з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] 4 312,47 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що переплата грошового забезпечення матросу [PERSON] була здійснена внаслідок невірного подання даних щодо преміювання військовослужбовця командиром підрозділу, а саме капітаном [PERSON] , у результаті чого звернулися до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 02.03.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та судову повістку вручено за адресою, вказаною позивачем, про що свідчить відповідна відмітка у розписці. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, згідно звіту про результати внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідальності фінансово-господарчої діяльності військової частини [NUMBER] , №334/3/2/83аз від 17.10.2017 року, за період часу з 01.11.2014 року по 01.05.2017 року старшим інспектором відділу аудиту у бюджетній сфері Південного територіального управління внутрішнього аудиту майором [PERSON] було виявлено факти незаконної виплати грошового забезпечення (переплата грошового забезпечення внаслідок несвоєчасного зняття з грошового забезпечення військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину чи місце служби, невірного встановлення розміру позбавлення премії). Факт переплати військовослужбовцям військової частини [NUMBER] посадовими особами військової частини [NUMBER] грошового забезпечення (премії, податку фізичних осіб та єдиного внеску) було підтверджено внаслідок проведеної перевірки наявних роздавальних відомостей та наказів командира частини на здійснення преміювання особового складу військової частини [NUMBER] за період часу з 2015р. по 2017р. Проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що переплата грошового забезпечення матросу [PERSON] була здійснена внаслідок невірного подання даних щодо преміювання військовослужбовця командиром підрозділу, а саме капітаном [PERSON] . Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України а саме ст. 16 Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями. Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України а саме ст. 111,112 Командир роти (корабля 4 рангу) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність роти (корабля), за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу роти (корабля), за підтримання внутрішнього порядку і додержання заходів пожежної безпеки в роті (на кораблі), за стан і збереження озброєння, боєприпасів, техніки та іншого майна роти (корабля), за успішне виконання ротою (кораблем) бойових завдань, за ведення ротного (корабельного) господарства. Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля). Командир роти (корабля 4 рангу) зобов`язаний: …доповідати командирові батальйону про потреби підлеглих, а також про застосовані заохочення і накладені стягнення на особовий склад роти (корабля); ...один раз на місяць звіряти дані ротного (корабельного) обліку особового складу, а також матеріальних засобів з обліковими даними військової частини. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми ст. 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов`язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо позивач не доведе підстави позову, то суд відмовить у його задоволенні. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може погодитись та взяти до уваги матеріали розслідування відносно переплат грошового забезпечення, тому що ці матеріали не містять жодного доказу про протиправність дій відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою. Матеріали справи не містять жодного розрахункового листа, подання командиром підрозділу на преміювання і т.п. Тобто вина відповідача не підтверджена жодним документом. Позивачем не доведені обставини та доводи, покладені в обґрунтування своїх позовних вимог. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої шкоди, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] шкоди у розмірі 4\~312,47 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed