Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.11.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.11.2014 року. Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в її житловому будинку, але з 2012 року за вищевказаною адресою не проживає. Відповідач [PERSON] [INFO] зареєстрована в її житловому будинку з 01.11.2005 року, але з 2010 року за вищевказаною адресою не проживає. Виписуватись з житлового будинку, який належить позивачу відповідачі [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку не бажають. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Дем`яненко Т.О. позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Повідомила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є внуками позивача [PERSON] та близько 10 років не проживають в її будинку. Знятися з реєстрації добровільно не бажають. Тривале непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у будинку позивача, порушує право вільно користуватися та розпоряджатися її майном. Виникають проблеми зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг. А тому, просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним позивачу житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відзив на позов не надавали. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази, що вона сім років проживає в будинку по [ADDRESS] , неподалік позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] за час її проживання по вищевказаній вулиці, до позивача [PERSON] не приїжджали, остання проживає в будинку одна. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази, що позивач її рідна тітка. Проживає [PERSON] в будинку одна, близько 10 років. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , після того як поїхали у місто на роботу, до своєї бабусі не приїжджають та в її будинку не проживають. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд з`ясував наступне. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Житловий будинок, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 22.11.2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.11.2014 року (а.с.5-6зворот). Згідно копії домової книжки для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] та наданих на запит суду довідок Новгородківської селищної ради вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в вищевказаному будинку з 20.05.2004 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 01.11.2005 року (а.с.7-8,14-15). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Так, згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно постанови КЦС ВС від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зважаючи на зазначені обставини, свідому поведінку відповідачів, яка свідчить про втрату ними інтересу до житлового приміщення, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, судом встановлено, що відповідачі у будинку позивача зареєстровані, але вже більше одного року там не проживають. А тому, суд дійшов висновку, що у відповідачів відсутні наміри зберегти за собою право користування вищевказаним житловим приміщенням. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідачі не мешкають у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому житловому будинку понад один рік є поважними. З огляду на вище викладене, судом встановлено, що позивач [PERSON] як власник будинку за адресою: [ADDRESS] має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, у тому числі, шляхом звернення до суду з позовом про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним будинком. Виходячи із вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, під час розгляду справи судом було встановлено, що Новгородківська громада Кіровоградської області Кропивницького району не є належним відповідачем по даній справі, так як не порушила будь-яких прав позивача [PERSON] , а тому в задоволенні позовних вимог до неї необхідно відмовити. За таких підстав, судовий збір відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, в сумі 1816 грн підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] .

Outcome: approved