Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просив суд: усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , власнику, [PERSON] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у особистій приватній власності Позивача. Відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час. Позивач вказує, що не може в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 23.10.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що квартира [ADDRESS] перебуває у особистій приватній власності позивача та була набута ним на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2020 р., який був посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.І. та зареєстрований в реєстрі за № 4359, що підтверджується інформаційною довідкою № 275731510 від 20.09.2021 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак позивач є одноособовим та єдиним власником квартири [ADDRESS] . Розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 № 125/1 [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] . Фактичне користування вказаною квартирою здійснюється позивачем. Відповідач у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але користування нею не здійснює та не проживає у ній тривалий строк без поважних причин, самостійно змінивши своє фактичне місце проживання. Згідно п.9 Договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2020 р. зазначається, що продавець зобов`язаний зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб в квартирі до 15.03.2021 року. У випадку якщо до зазначеної дати продавець не зніме з реєстраційного обліку у вказаній квартирі всіх зареєстрованих в квартирі осіб, покупець залишає за собою право звернутись до суду про зняття таких осіб з реєстраційного обліку у відчужуваній квартирі. Продавець не виконав взяті на себе зобов`язання. Позивач самостійно здійснює утримання свого нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , шляхом сплати наданих житлово-комунальних послуг на квартиру. Відповідач не бере участі в утриманні майна за місцем своєї реєстрації. При цьому жодних домовленостей щодо участі у здійсненні утриманні майна за місцем реєстрації відповідача між сторонами - не укладалось. Відповідно до положень ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» розрахунок розміру для сплати за надання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Відповідач є зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , проте понад 6-ти місяців не проживає за місцем своєї реєстрації, що підтверджується Актом про непроживання особи у житловому приміщенні від 16.07.2021 р. за підписами двох свідків. Позивач також стверджує, що перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] він та будь-які інші особи відповідачу не чинили та не чинять. Відповідач вказаною квартирою не користується, кореспонденцію не отримує, поточний ремонт та утримання житла не здійснює, та не проживає за зареєстрованим місцем проживання у строк понад 6 місяців. У квартирі [NUMBER] є відсутніми будь-які особисті речі відповідача. Поважні обставини відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання - відсутні. Позивач не перебуває у родинних відносинах із відповідачем. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" N 1382-IV від 11.12.2003 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з метою подальшого зняття його з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. Такий спосіб захисту відповідає положенням ЦК України та належним чином захищає права позивача, як власника квартири [ADDRESS] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також те, що згідно п.9 Договору купівлі-продажу квартири від 15.12.2020 р. продавець зобов`язаний зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб в квартирі до 15.03.2021 року але не виконав дане зобов`язання, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: approved