Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є одноосібним власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно належить їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2021, яке набрало законної сили, було розірвано. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації, хоча останніх декілька років проживає у помешканні, що належить подружжю на підставі спільної сумісної власності. Факт його реєстрації у вказаному житловому приміщенні обмежує позивача у реалізації її права власності. З огляду на наведене, зважаючи також на те, що відповідач не пов`язаний з позивачем спільним побутом, не є власником житла, [PERSON] просив суд ухвалити рішення про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком та стягнути на її користь судові витрати у справі. Ухвалою суду від 19.11.2021 справу було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Правом подачі відзиву на позов [PERSON] не скористався. Натомість 24.01.2022 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житло, відповідно до якого просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . В задоволенні первісного позову просив відмовити. В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог первісного позову заперечив, просив прийняти зустрічний позов, вимоги якого задовольнити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка доводиться рідною сестрою відповідачу, пояснила, що сторони перебували тривалий час у шлюбі, нещодавно шлюб розірвали. Квартира [ADDRESS] набута позивачкою у шлюбі з відповідачем шляхом придбання такого майна у батька відповідача. Заслухавши пояснення та доводи сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Щодо заявленого [PERSON] зустрічного позову суд зазначає, що такий позов підлягає поверненню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ч.2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимога за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднується в одне провадження з первісним позовом. Відповідно до ст. 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Згідно відмітки, що міститься у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, [PERSON] отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та позов з додатками 06.12.2021 (а.с.26). Зустрічний позов надійшов до суду 24.01.2022, про що міститься відповідна відмітка реєстрації вхідного документу №3085/22вх на першому аркуші (а.с.28). Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 19.11.2021 встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву в п`ятнадцять днів (а.с.23). Відтак, відповідачем пропущено строк на звернення до суду із зустрічним позовом, а тому в порядку, передбаченому ст.ст. 193, 194 ЦПК України, такий зустрічний позов слід повернути відповідачу [PERSON] . Щодо заявлених [PERSON] позовних вимог суд зазначає наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2021, що набрало законної сили, було розірвано (а.с.8). [PERSON] є одноосібним власником об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29.06.2010 (р.н. №1226) та витягом №8704815 від 29.06.2010 (а.с.11-12). Відповідно до п.5.3 вищевказаного договору застережено, що приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. 29.06.2010 за р.н. 1224 засвідчено справжність підпису чоловіка покупця - [PERSON] , в якій він стверджує, що грошові кошти, які витрачаються його дружиною - [PERSON] , на придбання вищевказаної квартири, належать їй на праві особистої приватної власності та придбана нею квартира не буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (зворот а.с.11). Враховуючи вказане, квартира не є об`єктом спільної власності подружжя та належить позивачу на праві приватної власності. Доказів іншого стороною відповідача не надано. Згідно відміток, що містятися у паспорі відповідача, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 19.03.2003 (а.с.6) Факт не проживання відповідача за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується копією рішення Луцького міськрайонногосуду від 16.08.2021 у справі №161/9953/21 та копією відзиву [PERSON] у справі №161/9959/21. Відповідно до особистих письмових пояснень, викладених у даному відзиві, [PERSON] , подружжя з 2018 року проживає окремо, а сам [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що ним також не заперечувалось в судовому засіданні (а.с. 8-10,15-19). Окрім того, судом встановлено, що згідно копії дублікату договору купівлі-продажу від 21.02.1992, посвідченого державним нотаріусом Волинського обласного державного нотаріального архіву р.н. 98, [PERSON] має в особистій приватній власності квартиру в одноквартирному будинку [ADDRESS] (а.с.14). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, аналіз правових норм ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою місця реєстрації, вказаний факт не ним не заперечується. Звертаючи увагу на те, що відповідач більше не входить до кола членів сім`ї власника, подальше перебування його у квартирі, що є приватною власністю позивача, та реалізація ним права користування житловим приміщенням можлива за погодженням із [PERSON] , та наявності відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом. Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права розпорядження майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним їй майном на власний розсуд. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 908 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved