Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-16 00:00:00

У вересні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - спадкового договору, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , витребування із чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] , яка є предметом нікчемного правочину. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, дана справа перебувала у судді Дубини Л.А. Ухвалою суду від 02.04.2015 року, у якості співвідповідача був залучений [PERSON] , який став власником спірної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . З цих підстав, позивачем було уточнено позовні вимоги. [PERSON] просила суд визнати недійсним спадковий договір, укладений 07.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] та витребувати із чужого незаконного володіння у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , шляхом його виселення. Ухвалою суду від 15.05.2015 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та на час проведення такої було зупено провадження. Ухвалою суду від 19.11.2015 року по справі відновлено провадження, а 28 січня 2016 року призначено повторна судово-психіатрична експертиза. У зв`язку з закінченням повноважень судді Дубини Л.А., згідно розпорядження №66 протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, дана цивільна справа передана для подальшого розгляду судді Добрєву М.В. Ухвалою суду від 09.02.2018 року по справі було відновлено провадження та призначено справу для розгляду. До початку судового розгляду, позивачка [PERSON] знов уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати недійсним спадковий договір, укладений 07.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , витребувати із чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з закінченням повноважень судді Добрєва М.В., згідно розпорядження №130 протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, дана цивільна справа передана для подальшого розгляду судді Козловій Н.Ю. Ухвалою суду від 05.11.2019 року у якості правонаступника після смерті відповідача [PERSON] залучена [PERSON] . З цих підстав, позовна заява була уточнена позивачем, в якому вона просила суд визнати недійсним спадковий договір, укладений 07.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , витребувати із чужого незаконного володіння у [PERSON] , правонаступника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . У судовому засіданні позивачка та її представник доводили суду, що після смерті дядька позивачки - [PERSON] , [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом на підставі ст. 1266 ЦК України. Інших спадкоємців у [PERSON] за законом немає. У встановлений законом строк - 23 липня 2014 року, позивачка звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та дізналася, що квартира [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, наразі належить іншій сторонній особі. З того часу, [PERSON] почала з`ясовувати з яких підстав спадкова квартира перейшла до іншої особи. Згодом, позивачці стало відомо, що [PERSON] уклав спадковий договір з [PERSON] . А вже під час розгляду даної справи, стало відомо, що [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , а після смерті останього, квартира за заповітом перейшла до його доньки - [PERSON] . Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, стосовно визнання недійсним спадкового договору, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , позивачка доводила, що її дядько з 1993 року хворів на психічне захворювання, перебував на обліку в Запорізькому міському психіатричному диспансері. Дане підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 552 від 15.09. 2015 року, де вказано: « [PERSON] , 1960 року народження в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, емоційно-вольовий дефект особливості. Внаслідок чого, в момент складання і підписання спадкового договору 07.09. 2011 року він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Висновок експертизи був підтверджений висновками повторної судово-психіатричної експертизи щодо психічного стану [PERSON] в момент складання та підписання спадкового договору 07.09. 2011 року, проведення якої було доручено експертам Українського наукового-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України. Отдже, позивачка вважає, що спадковий договір серія і номер: 1754, посвідчений 07.09. 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С, згідно якого [PERSON] уклав з [PERSON] спадковий договір та став у зв`язку із смертю [PERSON] власником квартири [ADDRESS] є недійсним у зв`язку із тим, що на час укладання договору [PERSON] страждав на психічне захворювання та не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Обгрунтовуючи свої інші позовні вимоги, позивачка, посилалась на норми Цивільного Кодексу України, а саме: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, яке передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд визнати недійсним спадковий договір реєстрований номер 1754, посвідчений 07.09.2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] у зв`язку із смертю [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . Витребувати з незаконного володіння [PERSON] - правонаступника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності: 5734631 від 21.05. 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13214505 від 21.05.2015 року. Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , номер запису про право власності 5135089 від 21.03. 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 11970404 від 27.03. 2014 року та стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позивача та просили суд відмовити у їх задоволенні, оскільки вважають, що позивачка не довела суду підстави для звернення до суду, а також обставини порушення її прав. Також, відповідач та його представник просили суд критично віднестись до висновків експертиз, оскільки по-перше: експертизи були проведені з порушенням вимог Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року, а по-друге: матеріали експертизи суперечить матеріалам справи. Так, відповідач доводив, що на експертизу була направлена цивільна справа на 188 аркушах, однак відповідно до акту експертизи, до уваги експертів потрапила тільки позовна заява [PERSON] . При цьому при встановлені психічного стану [PERSON] та його змоги відповідати за свої дії не враховувалась його поведінка, зокрема: неодноразові звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав (рішення Ленінського районного суду від 19.05.2011 року по справі №2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01.02.2012 року по справі №2-4426/11), а також надані нотаріальні документи та свідчення нотаріуса щодо дій [PERSON] при укладанні договору. Так, [PERSON] самостійно обмірковував життєві ситуації, самостійно приймав рішення та інше. Також, не були об`єктами експертизи покази свідка [PERSON] . Залишений на самоті родичами та державою [PERSON] самостійно вибрав спосіб поведінки. Дії померлого, а саме його рішення укласти спадковий договір, свідчать про їх цілеспрямованість на створення певних умов та наслідків перш за все саме для нього самого, оскільки цим договором він забезпечував собі пристойне існування та впевненість у майбутньому. Зі змісту самого спадкового договору вбачається, що [PERSON] дуже добре усвідомлював значення своїх дій, оскільки поклав на [PERSON] певні обов`язки, виконання яких повністю забезпечувало його спосіб життя та передбачали усі шкідливі для нього ризики. Протягом трьох років [PERSON] повністю виконував усі умови договору, жодних нарікань щодо нього [PERSON] не мав. Цей факт свідчить про те, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір повністю відповідав інтересам померлого та був укладений на його користь. Крім того, ще до укладення спадкового договору, у 2011 році, [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовами про захист своїх інтересів (усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення факту родинних відносин та визнання права власності у порядку спадкування за законом). Відповідні рішення були ухвалені судом, при цьому жодного сумніву у його дієздатності ні у кого не виникало, його позови були конкретними та обґрунтованими. Також, відповідач [PERSON] стверджував, що він був єдиною людиною, що піклувалася про [PERSON] щоденно, допомагав йому у побуті. Саме з цих підстав, [PERSON] вирішив укласти з ним спадковий договір для того, щоб вони обидва були застраховані та захищені від посягань третіх осіб на належне йому майно, а він мав змогу гідно жити. Підписання договору відбулося з додержанням усіх вимог діючого законодавства: ст.ст.203, 1302-1308 ЦК України, Закону України "Про нотаріат". Щодо вимог позивача [PERSON] про витребування на свою користь спірну квартиру на підставі ст. 388 ЦК України, відповідач та його представник зазначали, що зазначена норма закону закріплює право власника майна на його витребування. Проте, жодного доказу того, що [PERSON] є власником майна суду не надано. Таким чином, з огляду на те, що на момент укладення договору [PERSON] не був визнаний недієздатною особою; [PERSON] понад два роки добросовісно виконував умови договору, а саме: сплачував комунальні послуги, забезпечував харчуванням, виплачував грошові суми, поховав померлого, договір відповідав інтересам померлого, а [PERSON] не є власником квартири, з померлим не спілкувалася, про його життя нічого не знала; а також з урахуванням свідчень приватного нотаріуса Корнієнко Я.С., яка посвідчила спірний договір, та свідка [PERSON] , який безпосереднє був знайомий з померлим та спілкувався з останнім, про те, що поведінка, спосіб мислення [PERSON] не викликали у них сумніву щодо психічного стану останнього, позов [PERSON] є необгрунтованим та безпідставний, а звідси у його задоволенні має бути відмовлено. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бєлоусов М.Є. заперечував проти задоволення вимог [PERSON] та просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки позивачка не надала суду належних правових підстав, які передбачені статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним. Представник відповідача зазаначав, що суд має виходити з принципів презумпції психічного здоров`я фізичної особи та доведеності абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таких обставин позивачем не надано, а висновок експертиз в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. До того ж, позивачка звернулася з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте у розумінні ст.388 ЦК України, лише власник має право витребувати це майно від набувача. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного: Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 07.09. 2011 року, [PERSON] як відчужувач та [PERSON] як набувач уклали спадковий договір щодо квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. Відповідно до умов зазначеного договору на набувача покладено розпорядження відчужувачем майнового характеру: забезпечувати відчужувачу купівлю продуктів харчування за рахунок коштів набувача; забезпечувати проведення прибирання квартири; здійснювати поточний ремонт вказаної квартири за кошти набувача; забезпечувати купівлю відчужувачу ліків та забезпечувати надання йому медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок коштів набувача; у разі смерті відчужувача поховати його з додержанням загальноприйнятих традицій та християнських звичаїв за рахунок коштів набувача. Право власності на квартиру, що є предметом цього договору, переходить після смерті відчужувача до набувача в разі виконання умов цього договору. [INFO] [PERSON] - відчужувач за спадковим договором помер. Як вбачається з інформаційної довідки, власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] - відповідач по справі на підставі спадкового договору, серія і номер: 1754, виданого 07.09. 2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. А 21.05. 2014 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Даний договір купівлі-продажи вказаної квартири між [PERSON] та [PERSON] був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою Оксаною Миколаївною, серія номер: 473, виданий 21.05. 2014 року. А після смерті [PERSON] , спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] прийняла [PERSON] за заповідом після смерті батька [PERSON] .. 23 липня 2014 року, позивачка [PERSON] звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька - [PERSON] та дізналася, що квартира [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності, наразі належить іншій сторонній особі. Так відповідно, до ч. 5 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. За частиною 1 ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 28 своєї Постанови № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК ( 435-15 ). Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК). Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України у абзаці 4 п. 7 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України. В пункті 24 зазначеної Постанови вказано, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, оскільки на підставі спадкового договору від 07.09. 2011 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] то вказаний договір вважається виконаним. Способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України). Набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття (ст. 1305 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №?9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для з`ясування того, чи усвідомлював [PERSON] на момент укладення правочину значення своїх дій та чи міг керувати ними, у процесі розгляду справи, було призначено судово-психіатрична експертиза. Висновком судово-психіатричного експерта № 552 від 15.09. 2015 року, вказано: « [PERSON] , 1960 року народження в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, емоційно-вольовий дефект особливості. Внаслідок чого, в момент складання і підписання спадкового договору 07.09. 2011 року він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Висновок експертизи був підтверджений висновками повторної судово-психіатричної експертизи щодо психічного стану [PERSON] в момент складання та підписання спадкового договору 07.09. 2011 року, проведення якої було доручено експертам Українського наукового-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України. Як зазначено у вищевказаній постанові Верхоного Суду, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити перш за все на підстві доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі, йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Так, ВС підкреслив, що статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 1 1 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи, суперечність та неузгодженість наявної інформації як в об`єктивних матеріалах (медична документація), так і у суб`єктивних (пояснення свідка [PERSON] ) неможливо визначити здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними на момент посвідчення спадкового договору 07 вересня 2011 року за реєстровим № 1754. Також, суд дав оцінку таким доказам, як неодноразові звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав (рішення Ленінського районного суду від 19.05.2011 року по справі №2-1960/2011, рішення Ленінського районного суду від 01.02.2012 року по справі №2-4426/11). Відповідні рішення були ухвалені судом, при цьому жодного сумніву у його дієздатності ні у кого не виникало, його позови були конкретними та обґрунтованими. Надані суду нотаріальні документи та свідчення нотаріуса щодо дій [PERSON] при укладанні договору, говорять про те, що [PERSON] самостійно обмірковував життєві ситуації, самостійно приймав рішення та інше. Вищевказані факти не були об`єктами дослідження експертів. Крім того, той факт, що позивачка [PERSON] фактично залишила свого дядька насамоті та випадково дізналась про його смерть, не піклувалася ним та не приймала учсті при похованні, не заперечувалося позивачкою та в свою чергу доводить правдивість показів [PERSON] , який був єдиною людиною, що піклувалася про [PERSON] щоденно, допомагав йому у побуті, тому саме з цих підстав, [PERSON] вирішив укласти з ним спадковий договір для того, щоб вони обидва були застраховані та захищені від посягань третіх осіб на належне йому майно, а він мав змогу гідно жити. Також досліджено, що підписання договору відбулося з додержанням усіх вимог діючого законодавства: ст.ст.203, 1302-1308 ЦК України, Закону України "Про нотаріат". Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, можливо дійти обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним. Щодо інших вимог позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне: Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2018 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2015 року. Предметом спору у даній справі є витребування на користь позивача [PERSON] нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння та скасування записів про реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Віндикаційний позов - вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна (ст.387 ЦК України). Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, тому власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю, а відтак, обрала спосіб захисту свого порушеного права у вигляді віндикаційного позову (позову про витребування майна з чужого незаконного володіння) поєднаного з позовною вимогою про скасування записів про реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 Цивільного кодексу України. Так, за правилами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Аналізуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору. При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача. Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, на думку суду, подані до позовної заяви, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна. Зазначену правову позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.12.2018 року (справа №522/2202/15-ц). Суд констатує, що відповідно до ст.ст.387, 388 ЦК України позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Суд в свою чергу не може робити висновки щодо належності майна на праві власності у даній справі, оскільки до предмету даного спору не входять вимоги щодо визнання права власності на спірні об`єкти. Позивач вважаючи себе власником, не є позбавлений можливості звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно у поєднанні з вимогою про витребувння майна з чужого незаконного володіння. Адже ці способи захисту не є взаємовиключними та можуть застосовуватися у випадках коли майно вибуло із володіння власника та одночасно право власності ставиться під сумнів іншими особами, які теж вважають себе законними власниками такого майна. Так, у випадку коли відповідач, на думку позивача, незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (за умови що, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. У такому випадку згідно з першою позовною вимогою позивач просив би визнати, що саме він є власником спірного майна і це право власності виникло до, а не внаслідок рішення суду, а за змістом другої позовної вимоги, як власник майна, право власності якого підтверджено судом за першою позовною вимогою, позивач зможе витребувати це майно з чужого незаконного володіння. Зокрема, такий висновок щодо правового механізму захисту речових прав наведено у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 904/4573/16. Суд звертає увагу, що у даному спорі наявні заперечення щодо речових прав позивача та претензії на спірне майно з боку інших осіб (відповідача). Позивач, який поряд з іншими особами вважає себе власником цього майна, не позбавлений можливості захистити у встановленому законодавством порядку своє право на спірні об`єкти. Однак у даній справі суд не вправі вирішувати наявний між учасниками провадження спір про право власності. Встановивши наявність спору про право власності на спірний об`єкт в даному випадку, суд позбавлений можливості викладати у мотивувальній частині свого рішення висновки про належність спірного майна тій чи іншій особі на праві власності, оскільки такі висновки призведуть до фактичного вирішення спору, що може бути використано як встановлення факту під час розгляду інших спорів між сторонами. Верховний Суд України у постанові від 2 листопада 2016 року у справі №522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі. Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю інших осіб в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном тощо. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Відповідна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц. Крім цього, суд, аргументуючи свою правову позицію в даному спорі враховує наступне. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). В судовому засіданні, представник позивача, під час вступного слова, підтвердила, що [PERSON] є безсумнівним власником об`єкту нерухомого майна у розумінні ст..1218 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки спірні об`єкти нерухомості не вибували з володіння позивача, а своє порушене право позивач має право захистити згідно з вимогами ст.391 ЦК України, а саме здійснити захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в позові про витребування майна з чужого незаконного володіння, то вважає позовну вимогу про скасування запису про реєстрацію права власності на спірне майно передчасною та необгрунтованою. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі. Усі інші докази надані суду позивачем досліджені при судовому розгляді і не можуть свідчити на доведеність позовних вимог про визнання правочину недійсним з тих підстав, що він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Outcome: dismissed