Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-13 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.07.1986 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.12.2017 року належить житловий будинок з господарськими та побутовими будовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На час набуття позивачкою права власності на вказаний житловий будинок, в житловому будинку був зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідач не є родичем позивача, у вказаному будинку не мешкає з грудня 2001 року, зібрав свої речі і виселився з вказаного будинку. У позивача виникають труднощі з оформленням субсидії, змушений нести витрати по оплаті комунальних послуг із розрахунком на відповідача, не має можливості вільно розпоряджатися належним будинком. У зв`язку з викладеним, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме у будинком [ADDRESS] . \~ Відповідач\~ [PERSON] в\~судове засідання\~не з`явився,\~про час\~і місце\~судового засідання\~повідомлявся належним\~чином,\~причини неявки\~суду не\~повідомив.\~ \~ \~ \~ ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 10.12.2021 року відкрито провадження по справі та призначено у справі підготовче засідання (а.с.17). Ухвалою суду від 22.12.2021 року по справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.20). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.12.2017 року виданого державним нотаріусом другої Слов`янської нотаріальної контори, що зареєстровано в реєстрі № 725 від 29.12.2017 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1453689214242 від 29.12.2017 року (а.с.7-8). З довідки № 157475 від 25.06.18.11.2021 року, виданої Центром надання адміністративних послуг м. Слов`янська, слідує, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач разом з відповідачем (а.с.14), також реєстрація відповідача за вказаною адресою підтверджується домовою книгою (а.с.11-12). Відповідно до довідки № 159428-21-14 від 06.12.2021 про не проживання за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з грудня 2001 року по теперішній час (а.с.13). V. Оцінка Суду. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~статтею 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Приписами п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог\~ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~використовує також практику Європейського суду як джерело права. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1\~ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.\~\~\~\~ Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до\~статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Відповідно до ч.1\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналіз статей\~71,\~72 ЖК Української РСР\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Звертаючись до суду з позовом позивач надав довідкиу № 159428-21-14 від 06.12.2021 про не проживання за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з грудня 2001 року по теперішній час (а.с.13). У зв`язку\~з чим,\~суд приходить\~до висновку,\~що відповідач\~у спірному\~будинку не\~мешкає,\~ [PERSON] \~не є\~членом сім`ї\~позивача,\~тому наявні\~підстави для усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати.

Outcome: approved