Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-08 00:00:00

1.Позиція позивача. У листопаді 2019 року в провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов вказаний позов, за яким позивач - [PERSON] просить суд: - визнати [PERSON] такою що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , та примусово зняти її з реєстраційного обліку в житловому будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі Договору дарування жилого будинку від 18 січня 2000 року. Відповідачка є його донькою, яка з 09 серпня 2017 року залишила місце реєстрації, а саме будинок [ADDRESS] , і фактично проживає із своїм чоловіком за адресою будинок [ADDRESS] , який є власністю відповідача. Враховуючи що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, обмежує його право на володіння та розпорядження своїм майном, та покладає на нього додатковий тягар по сплаті за комунальні послуги з врахуванням відповідача яка обліковується за адресою будинок [ADDRESS] , але фактично не живе у ньому, не сплачує за комунальні послуги за даною адресою, не бере участь в утриманні будинку, а тому просить позовні вимоги задовольнити, так як в досудовому порядку з відповідачем вирішити це питання не можливо. 2. Позиція відповідача та третьої особи. Відповідач [PERSON] подала заперечення на позовні вимоги, які обґрунтувала своєю незгодою з вимогами позивача, долучила дві квитанції про сплату послуг за 2020 рік липень місяць за водопостачання та електропостачання. Не оспорюючи факт не проживання у будинку [ADDRESS] , заперечувала проти зняття її з реєстрації, так як вона народив дитину [PERSON] , зареєструвала його також за адресою позивача. 3. позиція 3-ої особи. Відділ формування та ведення та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, сповіщений про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи згідно\~до вимог\~ст.130\~ЦПК України,\~в судові\~засідання явку\~свого представника\~не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника та прийняти рішення згідно до чинного законодавства.. 4. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 29 листопада 2019 року позивачем подано даний позов до суду. 26 грудня 2019 року судом отримано довідку про місце реєстрації відповідача. 03 січня 2020 року судом відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. 01 грудня 2020 року позивачем та відповідачем подані заяви про закриття підготовчого провадження. 01 грудня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 23 березня 2021 року позивачем подано заяву про залучення до участі у справі в якості 3-ої особи Відділ формування та ведення та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради. 19 квітня 2021 року ухвалою суду клопотання позивача задоволено та залучено як 3-ю особу - Відділ формування та ведення та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради. Позивач користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності. Відділ формування та ведення та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, подав клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника та прийняти рішення згідно до чинного законодавства.. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно Договору дарування жилого будинку укладеного 18 січня 2000 року (а.с. 9), [PERSON] набув у приватну власність як дар житловий будинок [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношликом В.В. зареєстрований в реєстрі за № 73. Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою будинок [ADDRESS] , підтверджено довідкою про склад сім`ї № 522 від 23 листопада 2019 року (а.с. 12). Згідно до акту комісійного обстеження адреси [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації у будинку [ADDRESS] за вказаною адресою з 09 вересня 2017 року, що підтверджено сусідами будинку [ADDRESS] , [PERSON] , будинку [ADDRESS] [PERSON] , будинку [ADDRESS] , [PERSON] будинку [ADDRESS] , [PERSON] , затверджено головою квартального комітету № 4 , і головою квартального комітету № 15, та членами комісії (а.с. 13). Право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , підтверджено Інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 190112933 від 25 листопада 2019 року (а.с. 14), згідно до якої відображено, що [PERSON] на підставі договору дарування, НМІ263564, за реєстровим № 906, виданим 09 вересня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, набула право приватної власності на 14/25 житлового будинку [ADDRESS] . Згідно до поданих довідок про реєстрацію місця проживання за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, від 28 лютого 2020 року за № 19/3468, від 03 березня 2020 року № 19/3611 (а.с. 41), відображено що відповідач зареєструвала шлюб із [PERSON] , і народила дитину [PERSON] , [INFO] , що також підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 42), та змінила своє прізвище на [PERSON] . 5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із\~ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, відповідно до\~ст. 19 ЦК України\~особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право приватної власності позивача на житловий будинок, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Як встановлено в ході судового розгляду, житловий будинок [ADDRESS] набутий позивачем у приватну власність за договором дарування, а тому не спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] є донькою позивача, яка не проживає у житловому будинку [ADDRESS] , з вересня 2017 року, тобто більше двох років до звернення із позовом до суду позивача. З матір`ю відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] знаходився у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1992 року, який був розірваний за Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року (справа № 208/581/19) (а.с. 19-21). Крім того, відповідачка має у приватній власності 14/25 житлового будинку [ADDRESS] , за договором дарування від 09 вересня 2017 року, та фактично проживає за вказаною адресою з 09 вересня 2017 року, що підтверджено належними та допустимими доказами, і не спростовано жодним доказом з боку відповідача. Як встановлено під час судового розгляду, відповідач будучи зареєстрованою на час розгляду справи за адресою будинок [ADDRESS] , будучи обізнаною про наявність спору з позивачем, народив сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 42), без згоди власника житла [PERSON] , зареєструвала також і народженого сина у житлі позивача, маючи у приватній власності об`єкт нерухомого майна житловий будинок в якому фактично проживає. Відповідно до частини 1 статті 316\~ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383\~ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї. Згідно статті 391\~ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405\~ЦК України\~регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин\~понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405\~ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] , в розумінні ст. 156 ЖК України, відноситься до членом сім`ї та/або родичів власника нерухомого майна позивача [PERSON] , але не проживаючи за місцем реєстрації понад один рік, і по час розгляду справи по суті, порушує права позивача як власника житла. Статтею 72 ЖК України\~зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не проживають разом із ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, зазначені позивачем обставини про те на момент пред`явлення позову минуло більше 2-х років як відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації, та не відноситься до членів сім`ї які постійно проживають разом з позивачем і ведуть спільне господарство, є підтвердженими. Згідно до позиції позивача, у зазначеному будинку відсутні особисті речі відповідачки, яка проживає разом зі своїм чоловіком у приватному будинку належному відповідачу, не несе витрат з оплати комунальних послуг за адресою позивача, і не проживає у будинку позивача з вересня 2019 року і по час розгляду справи по суті. Наявність реєстрації відповідача у будинку позбавляє позивача можливості здійснювати право розпорядження та володіння, як складової права власності, у повному обсязі, в тому числі позивач вимушений нести витрати на оплату житлово-комунальних послуг з врахуванням зареєстрованої відповідачки. Щодо вимог позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку, то судом враховується, що згідно до п.п. 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, який набув чинності 14 березня 2022 року, - передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). А тому суд не є органом який здійснює зняття з реєстраційного обліку громадян, і зазначені питання підлягають вирішення в передбаченому законом порядку. Суд,\~\~оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи наявність правових підстав для визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] ,\~та приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, в даній частині, як такі що підлягають задоволенню. 7. Судові витрати. \~Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі - 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Outcome: partial