Jurisdiction: civil
Date: 2022-02-15 00:00:00

Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі ? АТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 15 квітня 2019 року станом на 10 вересня 2021 року у сумі 29 934,98 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 20 426,06 грн та заборгованості по відсоткам у сумі 9 508,92 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 квітня 2019 року підписавши анкету-заяву [PERSON] приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» з метою укладення кредитного договору б/н та отримання кредитної картки. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом в анкеті-заяві. АТ «Акцент-Банк» посилається на те, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, відповідно до умов договору. Однак, у порушення умов договору відповідач своєчасно не сплатив банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, внаслідок чого станом на 10 вересня 2021 року має заборгованість у сумі 29 934,98 грн. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі №536/1785/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду. 26 листопада 2021 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшов відзив представника відповідача Гузь Т. О., в якому викладені заперечення щодо позовних вимог банка. Адвокат, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, стверджує, що роздруківка із сайту Умов та Правил не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Крім того, зазначає, що Паспорт споживчого кредиту, який додано позивачем до позовної заяви, та інформація, яка в ньому відображена, зберігає чинність та є актуальною до 01 січня 2019 року. Представник відповідача вважає, що вимоги банка про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 Цивільного кодексу України позивач не пред`явив. Окрім того, у копії анкети-заяви не зазначено суму кредиту та будь-яких інших доказів, у тому числі платіжних документів щодо надання коштів, а також доказів видачі кредитної картки відповідачу, позивач не надав, а тому, представник відповідача, вважає, що позовні вимоги не можна вважати такими, які підтверджуються належними та допустимими доказами. Також у відзиві адвокат Гузь Т. О. просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу з попереднім розрахунком у сумі 7 000,00 грн. У відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] 10 грудня 2021 року надійшли до суду заперечення, в яких зазначено, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами складають кредитний договір б/н від 15 квітня 2019 року (номер договору SAMABWFC00001994085, який вказано у розрахунку заборгованості, є внутрішньобанківським, та був створений під час внесення даних кредитного договору до програмного комплексу банку), а тому відповідач підтвердив під підпис факт ознайомлення з такими умовами та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. Щодо природи даних відносин та дійсності Умов та Правил представник позивача наводить правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі №202/19403/13-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №705/6051/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №265/7652/15-ц. Представник позивача стверджує, що посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 в частині відмови у стягненні процентів жодним чином не обґрунтовано, оскільки у вказаній справі розглядався випадок, коли Тарифи банку не було підписано боржником. Представник позивача вважає, що у цій справі банком надано Паспорт споживчого кредиту, який підписано боржником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому між сторонами погоджено всі умови кредитування, строки, процентна ставка та інші істотні умови кредитування. Окрім того, стверджує, що у даному випадку необхідно враховувати не постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, а іншу правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20. Представник позивача стверджує, що на підтвердження правильності розрахунку до заперечень додано банківську виписку, яка є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік», де і відображено використання відповідачем кредитного ліміту. Також до заперечень надано наступні докази: довідку про відкриття рахунку та карток відповідачу; довідку за лімітами; виписку по основній картці [PERSON] за період з 15 квітня 2019 року по 08 грудня 2021 року. У запереченнях представник позивача не погоджується із заявленими представником відповідача у відзиві витратами на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що з відзивом на позов не надано договору про надання правової допомоги, акта виконаних робіт, квитанції про сплату послуг відповідно до частини 1 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України. Представник АТ «Акцент-Банк» у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала усні заперечення про те, що, ураховуючи норми Цивільного кодексу України, банк повинен довести ті обставини на які він посилається, як на підставу задоволення позовних вимог. Однак банком не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували заборгованість відповідача перед банком. Представник вважає, до надані позивачем докази до суду разом із запереченням не можуть братися судом до уваги, оскільки вони подані з порушенням положення частини 2, 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України. Також зазначила, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не містять істотні умови кредитування, та у матеріалах справи відсутні докази видачі платіжної картки [PERSON] . Крім того, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не повинен прийматися до уваги судом, оскільки відсутні докази, що саме ці умови були погоджені між сторонами, так як зі змісту позовної заяви убачається про зміну організаційно-правової форми банку з Публічного акціонерного товариства на Акціонерне товариство, а в наданій банком роздруківці Умов та Правил надання банківських послуг міститься штамп Публічного акціонерного товариства. Разом з цим вважає, що ці Умови та Правила неодноразово змінювалися банком, а тому не можуть бути належним доказом, що підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц. Крім того, представник відповідача стверджує, що Паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо його дії, а саме до 01 січня 2019 року, а дата його підписання 15 квітня 2019 року, тобто вказана у Паспорті інформація на день його підписання вже втратила свою чинність. Посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №278/2177/15-ц, адвокат заперечувала щодо розрахунку заборгованості, так як належним доказом заборгованості позичальника є первинні бухгалтерські документи ? виписка по особовому рахунку. За викладених заперечень, представник відповідача просила повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того, заявила усне клопотання щодо надання доказів про сплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України (далі ? ЦПК України) учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Представник позивача разом із запереченнями подав до суду наступні докази: довідку про відкриття рахунку [PERSON] та виданих йому карток; довідку за лімітами та виписку за основною карткою [PERSON] за період з 15 квітня 2019 року по 08 грудня 2021 року. Проте, згідно із частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України). Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Ураховуючи, що позивачем взагалі не обґрунтовано неможливість подати вказані докази у строк, визначений частиною 2 статті 83 ЦПК України, або поважність причин неподання цих доказів з позовною заявою, суд подані докази представником позивача разом із запереченнями до розгляду не приймає. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 15 квітня 2019 року між АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «Акцент-Банк». Підписавши анкету-заяву, відповідач погодився, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами використання, основними умовами обслуговування і кредитування, які розміщені у рекламному буклеті, складають між позичальником і банком договір про надання банківських послуг. Позивач на підтвердження заявлених позовних вимог додав до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», які не містять підписи сторін та паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 15 квітня 2019 року, укладеного між АТ «Акцент-Банк» та [PERSON] станом на 10 вересня 2021 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом становить 29 934,98 грн (у тому числі за тілом кредиту у сумі 20 426,06 грн та загальним залишком заборгованості за відсотками у сумі 9 508,92 грн). Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). За змістом статті 634 цього Кодексудоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (у даному випадку ? АТ «Акцент-Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу Україниможна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто, дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони ? тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі шляхом прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 Цивільного кодексу України, полягає не у тому, що позичальник зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що він може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни, тощо. Проте сама воля позичальника на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. Як установлено судом, [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк». При цьому, суд звертає увагу, що у вказаній анкеті-заяві відсутні дані щодо картки, яку бажав отримати клієнт на своє ім`я, розмір кредитного ліміту, процентної ставки та інші істотні умови кредитування. Позивачем не надано до суду доказів, яку саме картку отримав [PERSON] та який кредитний ліміт було установлено банком на картковий рахунок. Так, анкета-заява від 15 квітня 2019 року містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність. З дослідження наданих позивачем документів убачається, що доказів того, чи було задоволено анкету-заяву відповідача та відкрито поточний рахунок, чи було видано йому за цим договором платіжний інструмент (банківську картку) у спосіб, що дозволяє однозначно встановити отримання ним такої картки, та чи встановлено відповідний кредитний ліміт і на яку суму, матеріали справи не містять. На підтвердження наявності заборгованості позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 15 квітня 2019 року, укладеного між банком та [PERSON] . У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2008 року, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. При цьому відповідно до пункту 61 вказаного Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Таким чином, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України у постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. Підтвердженням виконаних операцій є виписки з особових рахунків клієнтів, однак виписка по рахунку відповідача до позовної заяви не додана. Разом з тим, у анкеті-заяві зазначено, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складають в цілому договір про надання банківських послуг. До позовної заяви АТ «Акцент-Банк» додано роздруківку (витяг) з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», однак ці роздруківки не підписані відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, тобто погоджені сторонами. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої ? договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (https://a-bank.com.ua/terms) неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» у період ? з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Таким чином, роздруківки Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, відсутність у анкеті-заяві про умови кредитування та домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, надану позивачем роздруківку з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку ? в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети-заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону ? споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Таким чином, суд не може розцінювати наявні в матеріалах справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» як стандартну форму приєднання. Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що судова практика щодо укладення договору про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є усталеною, зокрема постанови Верховного Суду від 09 липня 2018 року у справі №202/19403/13-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №705/6051/15-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №265/7652/15-ц, на які посилається позивач, ухвалені раніше, ніж згадана постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, а тому наведені в них висновки, які суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, не можуть братися до уваги. Щодо поданого до суду разом із позовом паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» суд зазначає наступне. У вказаному паспорті у графі підпис споживача зазначено: «підпис клієнта: [PERSON] . 15.04.2019 09:13:50 підтверджено ОТП 15 з номера телефону [NUMBER] , що ознайомлений з дійсними Умовами та Правилами надання банківських послуг. Дата, ПІБ, підпис». При цьому, варто зазначити, що у паспорті споживчого кредиту, зазначено два види кредитних карт «Універсальна», «Універсальна Gold» з різними відсотковими ставками. Крім того, паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена у паспорті зберігає чинність та є актуальною до 01 січня 2019 року. Однак, наданий банком розрахунок заборгованості містить нарахування процентів починаючи з 15 квітня 2019 року по 08 вересня 2021 року, тобто за період коли інформація, яка міститься у паспорті споживчого кредиту вже втратила свою чинність. У даному випадку, паспорт споживчого кредиту не є самим кредитним договором, а лише носить ознайомлювальний характер, про що свідчить зазначення в ньому наступного: «Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо». Тобто, вказаний паспорт споживчого кредиту містить пропозицію щодо укладення договору на певних умовах у декількох варіантах, але не підмінює сам договір, у якому мають бути чітко визначені всі умови кредитного договору, а не альтернативні варіанти. Крім того, паспорт споживчого кредитування не зазначається у анкеті-заяви як складова частина договору, у зв`язку із чим, інформація зазначена у ньому за програмою «Кредитна картка» не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження та узгодження конкретних умов кредитування. Суд враховує доводи позивача про те, що Паспорт споживчого кредиту, наявний у матеріалах справи, як вважає позивач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20, є підписаним зі сторони позичальника, але не спростовує висновків, викладених вище, оскільки підписуючи Паспорт споживчого кредиту 15 квітня 2019 року, інформація наведена у ньому (основні умови кредитування, процентна ставка тощо) вже втратила свою чинність та була не актуальною, оскільки діяла до 01 січня 2019 року, тобто до моменту підписання цього Паспорту. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Будь-яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки (її номер, строк дії, розміру наданого банком кредитного ліміту, зарахування на цю картку суми кредиту), зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача, виписки з особового рахунку позичальника та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем у розмірі, заявленому позивачем, до позовної заяви не надано. Крім того, не надано підтвердження погодження між сторонами істотних умов кредитування, зокрема, нарахованих позивачем відсотків за користування кредитними коштами у сумі, вказаній до стягнення у позовній заяві. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог та порушення прав позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Приймаючи до уваги те, що представником відповідача в судовому засіданні зроблено усну заяву про надання доказів, понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у цій справі, суд вирішить розподіл таких витрат після надання таких доказів.

Outcome: dismissed